AGATHA CHRISTIE
 	No. 16. 
 	BŰNÜGYI REGÉNY
 	HUNGA-PRINT, 1993
 	BUDAPEST, 1993 A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: AGATHA CHRIST IE: PARTNERS IN CRIME
 	(Első alkalommal a Wil iam Col ins Sons & Co. Ltd kiadásában jelent meg 1929-ben.)
 	FONTANA/COLLINS, GLASGOW, 1979
 	Ötödik kiadás
 	© AGATHA CHRISTIE 1929
 	HUNCARIAN TRANSLATION © Domina Márta 1989
 	ISBN 963 8413 13 1 ISSN 0865 1485
 	Kiadja a Hunga-Print Kiadó
 	Felelős 
 	kiadó: 
 	Baráz 
 	Miklós 
 	ügyvezető 
 	igazgató
 	Kiadóvezető: Gel er Tibor
 	Művészeti tanácsadó: Baráz Klára Felelős szerkesztő: Kocsis Éva
 	Készült a Hunga-Print nyomdájában Felelős vezető: Baráz Miklós Munkaszám: 93/384
 	
 	Tartalomjegyzék
 	ELSŐ
 	FEJEZET........................................................................4MÁSODIK
 	FEJEZET................................................................10
 	HARMADIK
 	FEJEZET..............................................................20
 	NEGYEDIK
 	FEJEZET...............................................................35
 	ÖTÖDIK
 	FEJEZET..................................................................49HATODIK
 	FEJEZET.................................................................54
 	HETEDIK
 	FEJEZET.................................................................61
 	NYOLCADIK
 	FEJEZET.............................................................72KILENCEDIK
 	FEJEZET............................................................82
 	TÍZEDIK
 	FEJEZET..................................................................97TIZENEGYEDIK
 	FEJEZET.......................................................109TIZENKETTEDIK
 	FEJEZET....................................................121TIZENHARMADIK
 	FEJEZET....................................................137
 	TIZENNEGYEDIK
 	FEJEZET.....................................................142
 	TIZENÖTÖDIK
 	FEJEZET.......................................................151TIZENHATODIK
 	FEJEZET......................................................165
 	ELSŐ FEJEZET
 	TÜNDÉR A LAKÁSBAN
 	Mrs. Thomas Beresford éppen csak megmoccant a kereveten, és unott arccal kinézett az ablakon. A látvány máskor sem tudta érdeklődését felkelteni: mindössze néhány apró házikó az utca túloldalán. Szomorúan sóhajtott, majd hatalmasat ásítva ismét a kanapéra dőlt. 
 	– Bárcsak történne valami! – hangja reménytelenül csengett. A férje rosszal óan fürkészte az arcát. 
 	– Ijesztő vagy, Tuppence. Mit akarsz? Szenzációt? 
 	Kalandot? Mi
 	bajod? 
 	Tuppence újra csak sóhajtott és lehunyta a szemét. 
 	– Tommy és Tuppence összeházasodtak és boldogan éltek, míg
 	meg nem haltak – kántálta. – És hat év elteltével még mindig boldogan éltek. Szörnyű, mennyire másképp alakul az ember élete, mint ahogy azt elképzeli! 
 	– Mélyenszántó gondolat, Tuppence. Kár, hogy nem eredeti. Kiváló költők és még kiválóbb papok ezt már elmondták előtted és – ha nem haragszol – nálad sokkal szebben. 
 	– Hat évvel ezelőtt megesküdtem volna rá, hogy elég pénzzel a zsebemben és férj el az oldalamon az élet nem lesz más, mint egy csodálatos, édes dal am. Ahogy a nagy költő mondja. 
 	– Engem untál meg vagy a pénzt? – érdeklődött Tommy hidegen. 
 	– Megunni? Nem, nem pontosan erről van szó. Csupán megszokottá vált a jólét. 
 	– Hanyagoljalak egy ideig? Járjak más nőkkel éjszakai lokálokba? 
 	– Felesleges. Ott is csak velem találkoznál, amint más férfiakkal szórakozom. És különben is, nagyon jól tudom, hogy nem foglalkozol más nőkkel, míg efelől te sosem lehetsz nyugodt. 
 	– És még azt mondják, a szerénység női erény – jegyezte meg félhangosan Tommy. – De mi van veled, Tuppence? 
 	Mi ez a zúgolódás? 
 	– Nem tudom. Szeretném, ha történne valami. Izgalmakra vágyom! Hát nem lenne jó megint német kémeket lefülelni? 
 	Milyen veszélyes napokat éltünk át akkor! Persze, tudom, most is a titkosszolgálat tagja vagy. De ez csak amolyan hivatali munka. 
 	– 
 	Jobban 
 	szeretnéd, 
 	ha 
 	például 
 	a 
 	titokzatos
 	Oroszországba küldenének álruhába öltöztetett bolsevik szeszcsempészként? 
 	– Az egyáltalán nem lenne jó. Nem engednének el veled. 
 	Pedig én áhítozom kalandokra. Tenni valamit – naphosszat ezen töröm a fejem. 
 	
 	– Asszonyi teendők? – mutatott körbe a férfi. 
 	– Húszpercnyi munka reggelenként. S milyen unalmas! De nem panaszkodhatsz, Tommy. 
 	– Tökéletes háziasszony vagy. Jobb már nem is lehetnél. 
 	– Hízelegni azt tudsz! Neked persze megvan a munkád –
 	folytatta makacsul a fiatalasszony -, de mondd: te sosem vágysz izgalmakra? Sosem akarod, hogy történjen végre valami? 
 	– Nem, azt hiszem, nem. 
 	– Okos és megfontolt! Egyszóval: férfi! – sóhajtott az asszony. – Még titkon sem vágyakozol soha valami kis románcra, kalandra... életre? 
 	– Mit olvastál, Tuppence? 
 	– Képzeld el, milyen izgalmas lenne, ha egyszerre csak dörömbölést hal anánk az ajtó felől, s amikor kinyitnánk, egy hul a tántorogna be. 
 	– Egy halott hogyan tudna tántorogni? – kötött bele a férfi. 
 	– Tudod, hogy gondolom! Mindig szoktak támolyogni és talányos szavakat suttogni a haláluk előtt. 
 	– Egy Schopenhauer vagy Kant kurzust javasolnék. 
 	– Az neked való. Kezdesz elhízni, elkényelmesedni. 
 	– Én ugyan nem – méltatlankodott Tommy. – Te tornászol! 
 	– Mint mindenki. Különben is, nem szó szerint értettem. 
 	Kigömbölyödtél: azaz sikeres vagy, jómódú, elégedett. 
 	– Nem tudom, mi ütött beléd! 
 	– Kalandvágy – suttogta Tuppence. – Még mindig jobb, mintha új szerelem után sóvárognék. Bár azt is szoktam néha. Elképzelem, hogy találkozom valakivel, egy igazán csodálatos férfival... 
 	– Találkoztál velem – vágott közbe Tommy. – Nem elég ez neked? 
 	– Egy barna, szikár, rettenetes erős férfival, aki mindent leigáz, vadlovakat fog be lasszóval... 
 	– Marhabőr nadrágban és cowboykalappal a fején –
 	tódította Tommy csúfondárosan. 
 	– ...aki egykor a vadonban élt. Őrülten szerelmes lenne belém. 
 	Házassági 
 	fogadalmamhoz 
 	hűen 
 	persze
 	visszautasítanám, bár titkon hozzá húzna a szívem. 
 	– Nekem is gyakran eszembe jut, hogy bárcsak találkoznék egy valóban gyönyörű lánnyal. Haja, mint aranyló búzatábla... és halálosan szerelmes lenne belém. Csak én nem hiszem, hogy visszautasítanám. Sőt, egészen biztosan nem. 
 	– Ez hitvány jel emre val . 
 	– Mi a baj, Tuppence? Korábban nem mondtál ilyeneket. 
 	– Nem. De már olyan régóta penészedem itthon. Nagyon veszélyes, ha az embernek megvan mindene. Persze, kalapok mindig akadnak. 
 	– Már legalább negyven kalapod van, s mind olyan egyforma. 
 	– A kalapok már csak ilyenek. És nem igazán egyformák: vannak köztük nüanszok. Egész szépet láttam ma Violettenál. 
 	– Ha nincs jobb dolgod, mint kalapokat vásárolni... 
 	– Hát ez az! Pontosan! Ha lenne jobb dolgom! Azt hiszem, munkát kel ene vál alnom. Ó, Tommy, bárcsak történne valami izgalmas! Úgy érzem, mindkettőnknek jót tenne. Ha találnánk egy tündért... 
 	– Micsodát? Tündért? Furcsa... – a férfi egy pil anatra zavartan tekingetett körbe. Aztán felkelt, keresztülment a szobán. Kihúzta az íróasztal egyik fiókját, kivett egy fényképet, s odavitte a feleségének. 
 	– Szóval már előhívtad őket? Ez melyik? Amit te csináltál a szobáról vagy amit én? 
 	– Az enyém. A tied nem jött elő. Alulexponáltad, szokás szerint. 
 	– Megnyugtató számodra, igaz, hogy valamit jobban csinálsz nálam? 
 	– Buta megjegyzés, de most nem is érdekes. Amit mutatni akartam, az ez. – Egy kis fehér pontra mutatott. 
 	– Megkarcolódott a film. 
 	– Tévedsz! Ez, Tuppence, egy tündér. 
 	– Te megbolondultál! 
 	– Csodáld meg a saját szemeddel! 
 	Egy nagyítót adott az asszonynak, aki figyelmesen tanulmányozni kezdte a fényképet. Némi fantáziával a foltot akár a kandal órácson üldögélő szárnyas alaknak is nézhette. 
 	– Vannak szárnyai! – kiáltotta Tuppence. – Milyen jópofa! Egy igazi, élő tündér a lakásunkban! Ne írjunk róla Conan Doyle-nak? Ó, Tommy! Gondolod, hogy teljesíti a kívánságainkat? 
 	– Hamarosan megtudod. Hiszen mást se csináltál egész délután, mint azután sóvárogtál, hogy történjen valami. 
 	Ebben a pil anatban kinyílt az ajtó, s egy tizenöt év körüli legényke nézett be. Nehéz lett volna megál apítani róla, vajon kifutófiú-e vagy inas. 
 	– Itthon van, asszonyom? – kérdezte. – Valaki csengetett. 
 	– Bárcsak Albert ne járna moziba! – sóhajtotta Tuppence, miután jelezte, hogy itthon van, és a fiú visszavonult. – Most éppen egy Long Island-i inast utánoz. Hál' Istennek arról már sikerült leszoktatnom, hogy elkérje a vendégek névkártyáját, és tálcán hozza be. 
 	A kitáruló ajtóban ismét Albert alakja jelent meg, és hivatása teljes méltóságával bejelentette:
 	– Mr. Carter. – Mintha a király érkezéséről tájékoztatott volna. 
 	– A főnök – motyogta Tommy meglepődve. Tuppence boldogan ugrott fel, és szaladt üdvözölni a szobába lépő, magas, őszülő hajú, fürkész tekintetű férfit. 
 	– Mr. Carter! Olyan boldog vagyok, hogy láthatom! 
 	– Ennek igazán örülök, Mrs. Tommy. Válaszoljon egy kérdésemre! Hogy zajlik az élete mostanában? 
 	– Unatkozom – kacsintott vendégére Tuppence. 
 	– Egyre jobb – mosolygott vissza Mr. Carter. – Reméltem, hogy megfelelő hangulatban találom. Mert... 
 	– Izgalmasan hangzik. Folytassa! – kérlelte vendégét a nő. 
 	Albert – még mindig a Long Island-i inas pózában – teát hozott. Miután e műveletet baleset nélkül sikerült befejeznie, és az ajtó bezárult mögötte, az asszonyon felülkerekedett a kíváncsiság. 
 	– Van valami terve, ugye, Mr. Carter? Netalán a titokzatos Oroszországba akar küldeni bennünket? 
 	– Nem egészen. 
 	– De van valami? 
 	– Igen... valami. Azt hiszem, Mrs. Tommy, ön nem az a fajta, aki visszariadna egy kis kockázattól. 
 	Tuppence szemei csil ogtak az izgatottságtól. 
 	– Lenne egy kis munka az ügyosztály számára. S én úgy gondoltam, ez esetleg kettejükhöz il ő feladat. 
 	– Igen...? – türelmetlenkedett az asszony. 
 	– Látom, járatják a Daily Leadert – felvette a napilapot az asztalról. A hirdetési rovathoz lapozott, s rábökött az egyik bekezdésre. 
 	– Olvassa! – mondta Tommynak. 
 	„Nemzetközi Nyomozóiroda. 
 	Igazgató: Theodor Blunt. 
 	Magánnyomozás. Megbízható, magasan kvalifikált nyomozógárda. 
 	Legnagyobb diszkréció. Ingyenes tanácsadás. 118. 
 	Haleham St." 
 	Tommy érdeklődve nézett főnökére. Az bólintott, s magyarázni kezdett. 
 	– A detektíviroda egy ideje a végét járta. A barátaim potom pénzért jutottak hozzá. Arra gondoltunk, hogy újraindítjuk. 
 	Kísérletképpen hat hónapra. Ez alatt az idő alatt természetesen szükség lenne igazgatóra. 
 	
 	– Mi történt Mr. Theodor Blunttal? – kérdezte Tommy. 
 	– Attól tartok, meglehetősen indiszkrét volt. Az az igazság, hogy a Scotland Yard őrizetbe vette. Ám elég makacs. A felét sem mondja el annak, amit tud. 
 	– Azt hiszem, értem, uram. 
 	– A javaslatom a következő: betegségre hivatkozva kivesz hat hónap szabadságot. És ha ez idő alatt Blunt néven vezeti az irodát, ahhoz nekem semmi közöm. 
 	Tommy mindent értően nézett főnökére. 
 	– Egyéb instrukciók, uram? 
 	– Mr. Blunt kémkedett. Figyeljék az orosz bélyeggel el átott kék színű leveleket. Valószínűleg egy sonkakereskedő
 	küldi, esetleg hozza. Azzal bízza meg az irodát, hogy kutassa fel a feleségét. Áztassák le a bélyeget! Alatta meg fogják találni a 16-os számot. Készítsenek másolatot a levelekről és küldjék el nekem. Ha valaki felkeresi önöket, és a 16-os számot említi vagy utal rá, azonnal értesítsenek. 
 	– Értem, uram. Egyéb utasítás? 
 	Mr. Carter felvette kesztyűjét az asztalról és indulni készült. 
 	– Tetszésük szerint vezetik az ügynökséget. Mrs. Tommyt minden bizonnyal szórakoztatni fogja ez a kis detektívesdi. 
 	MÁSODIK FEJEZET
 	EGY BÖGRE TEA
 	Mr. és Mrs. Beresford néhány nappal később átvette a Nemzetközi Nyomozóiroda vezetését. Az ügynökség Bloomsburyben volt, egy ütött-kopott épület második emeletén. Az apró, külső irodában Albert tevékenykedett. 
 	Már lemondott a Long Island-i inas szerepéről, s most szinte tökéletesen alakította az irodai alkalmazottat. 
 	Édességgel teli papírzacskó, tintás kéz, borzas haj: mind-mind a hiteles alakítás kel ékei. 
 	Albert szentélyéből két ajtó nyílt a belső irodákra. Az egyik ajtón a „Tisztviselők" felirat volt olvasható, a másikon:
 	„Privát". Ez utóbbi kényelmes kis szobába nyílt, melynek berendezése hatalmas íróasztalból, számtalan üres, de cikornyás feliratú dossziéból és néhány szolid, bőrhuzatú székből ál t. Az íróasztal mögött az ál-Mr. Blunt terpeszkedett, olyan benyomást keltve, mintha egész életében nyomozóirodát vezetett volna. 
 	A szomszéd szobában Tuppence, a gépírónő. 
 	Minden készen ál t az ügyfelek fogadására. 
 	Tuppence reményekkel telve fogott a szervezésbe. 
 	– Csodálatos lesz – jósolta. – Gyilkosokat fogunk el, megtaláljuk
 	az elveszett családi ékszereket; eltűnteket kutatunk fel, sikkasztókat leplezünk le... 
 	
 	– Higgadj le, s próbálj megfeledkezni olvasmányaidról! 
 	– hűtötte le felesége túlzott reményeit Tommy. – Klientúránk
 	– ha lesz egyáltalán – csupán férjekből ál majd, akik a feleségüket akarják lenyomoztatni. Vagy feleségekből, akiknek – fordítva ugyan, de – szintén ez a céljuk. A magánnyomozó 
 	irodák 
 	egyetlen 
 	támasza 
 	válási
 	bizonyítékok gyűjtése. 
 	– Pfuj! – Tuppence finnyásán felhúzta az orrát. – Mi nem foglalkozunk válási ügyekkel. Nem adhatjuk ilyen olcsón! 
 	– Aha – hümmögött Tommy. 
 	És most, a berzenkedés után egy héttel, gyászos arccal nézték át a feljegyzéseket. 
 	– Három idióta nő, akiknek a férje eljárkál otthonról hétvégenként
 	– sóhajtott Tommy. – Keresett valaki, míg ebédelni voltam? 
 	– Egy kövér öregember hebehurgya feleségével – felelte búsan Tuppence. – Évek óta olvasom az újságokban, mennyire növekszik a válások száma, de ez valahogy eddig a hétig nem tudatosult bennem. Elegem van abból, hogy mást se mondogassak naphosszat, mint: „Nem foglalkozunk válási ügyekkel". 
 	– Betettük a hirdetési szövegbe is – emlékeztette Tommy. 
 	– Talán ezután már könnyebb lesz. 
 	– A hirdetésünk igen csábító, az igaz. – Tuppence hangja melankolikusan szólt. – Mindegy. Csak azért sem hagyom, hogy elvegyék a kedvem. Ha szükséges, én magam követek el gyilkosságot, te meg kinyomozod. 
 	– És az miért lenne jó? Az én érzéseimre nem gondolsz, mikor gyengéd búcsút veszek tőled a Bow Streeten? Vagy most már Vine Street? 
 	– Agglegény korodra gondolsz? – kérdezte csípősen Tuppence. 
 	– Az Old Bailey-re.1
 	– Nos, valamit mégis tennünk kel . Itt ál unk telve tenniakarással, tehetséggel, s nincs alkalmunk kipróbálni. 
 	– Mindig is szerettem derűs optimizmusodat, Tuppence. 
 	Úgy látom, a tehetségedben egyáltalán nem kételkedsz. 
 	– Ugyan, miért kételkednék? – nézett csodálkozó szemekkel férjére az asszony. 
 	– Mert nincs semmilyen szakismereted! 
 	– De elolvastam minden, az utóbbi tíz évben kiadott detektívregényt. 
 	– Én is, bár nem hiszem, hogy ez sokat segítene. 
 	– Te mindig is pesszimista voltál, Tommy. Önbizalom! Ez a legfontosabb. 
 	– Benned megvan, azt látom. 
 	
 	– Persze, könnyű a krimikben – mondta Tuppence elgondolkodva
 	-, mert az írók visszafelé csinálják. Úgy értem, tudják, mi a megoldás, s a történeteket ennek megfelelően találják ki. 
 	Vajon...? – homlokát ráncolva elhal gatott. 
 	– Igen? – érdeklődött Tommy. 
 	– Kitaláltam valamit, de még gondolkodnom kel rajta. –
 	Eltökélten felál t. – Azt hiszem, mégis megveszem azt a kalapot, amit a múltkor említettem. 
 	– Jó isten, már megint egy kalap! 
 	– Nagyon szép kalap. 
 	Felál t, s határozott léptekkel kiment. 
 	A következő napokban Tommy néhányszor megkísérelte kipuhatolni, hogy felesége mit forgat a fejében, de Tuppence titokzatosan csak arra kérte, adjon még egy kis időt. 
 	S egy verőfényes reggelen megérkezett az első ügyfél. 
 	Albert – aki éppen savanyú cukrot szopogatott – ragacsos száj al kikiáltott:
 	– Szabad! 
 	Ez „az igazi" – futott át az agyán, majd talán az öröm és a meglepetés hatására egészében csúszott le a torkán a cukorka. 
 	Választékosan öltözött, magas fiatalember ál t kissé szorongva az ajtóban. A húszas éveinek közepén járt, haját szorosan hátrafésülte, szemei karikásak, s egy kukkot sem tudott kinyögni. 
 	Milyen finom úr! – gondolta magában Albert, akinek ilyen irányú ítéletei mindig megbízhatóak voltak. 
 	Örömében megnyomott egy gombot az íróasztal alatt, s szinte abban a pil anatban a „Tisztviselők" feliratú szobában 
 	felhangzott 
 	az 
 	írógép 
 	puskaropogásra
 	emlékeztető hangja. A szorgalom ilyetén megnyilvánulása szinte lenyűgözte a fiatalembert. 
 	– Ez az a hogyishívják nyomozóiroda... Blunt Csodálatos Detektívjei? Vagy valami ilyesmi. 
 	– Személyesen Mr. Blunttal kíván beszélni, uram? –
 	érdeklődött Albert éreztetve, hogy ez nem egyszerű dolog. 
 	– Nos... igen, fiacskám, ez volt a szándékom. El lehet intézni? 
 	– Ugye nem jelentkezett be? 
 	– Attól tartok, nem – felelte a látogató még nagyobb zavarban. 
 	– Bölcs dolog, uram, idetelefonálni először. Mr. Blunt rettenetesen elfoglalt ember. Jelenleg is éppen telefonál. A Scotland Yarddal konzultál. 
 	
 	A kijelentés szemmel láthatóan nagy hatást tett az ügyfélre. 
 	– Fontos iratokat loptak el az egyik kormányhivatalból. Mr. 
 	Bluntot kérték fel a nyomozásra – súgta Albert, mint aki bizalmas titkot árul el. 
 	– Mi a csuda! Nagyszerű fickó lehet! 
 	– Valóban az, uram. 
 	A fiatalember leült egy kemény székre. Eszébe nem jutott volna, hogy két kíváncsi szempár figyeli egy ravaszul eldugott lyukon keresztül: Tuppence, a fergeteges gépelés szüneteiben és Tommy, a megfelelő alkalomra várva. 
 	Albert asztalán erőszakosan felberregett a csengő. 
 	– A főnök végzett a telefonálással. Megnézem, tudja-e önt fogadni
 	– mondta Albert, s eltűnt a „Privát" feliratú ajtó mögött. 
 	Szinte azon nyomban vissza is tért. 
 	– Erre tessék, uram! 
 	A látogatót bevezették a főnöki irodába, ahol egy kel emes arcú, vörös hajú fiatalember fogadta. 
 	– Üljön le! Beszélni kívánt velem? Én vagyok Mr. Blunt. 
 	– Ó! Valóban? Nahát, milyen fiatal! 
 	– Az Öregek ideje lejárt – legyintett Tommy. – Kik robbantották ki a háborút? Az Öregek. Kik felelősek a jelenlegi munkanélküliségért? Az Öregek. Kik felelősek minden gyalázatos dologért, ami történt? Megint csak azt tudom mondani: az Öregek. 
 	– Azt hiszem, igaza van – felelte az ügyfél. – Ismerek egy fickót. Költő. Legalábbis annak nevezi magát. Ő szokott ilyeneket hangoztatni. 
 	– Hadd áruljam el, uram, hogy az én nagytudású munkatársi gárdámban senki sem idősebb huszonöt évesnél. 
 	Mivel a „nagytudású gárda" mindössze Tuppence-ből és Albertból ál t, az ál ítás hitelességéhez kétség sem férhetett. 
 	– És most, uram, lássuk, miért keresett fel. 
 	– Azért jöttem, hogy megkérjem, keressen meg valakit. 
 	– Értem. Elmondaná a részleteket? 
 	– Nos, tudja, ez elég nehéz. Úgy értem: kényes a dolog. 
 	Nagyon megharagszik rám, ha megtudja, hogy kerestetem. 
 	Úgy értem... ej, olyan átkozottul nehéz megmagyarázni. 
 	Segélykérően nézett Tommyra, bosszankodott. Éhes volt, de előre látta, hogy ebből az ügyfélből hosszan tartó és fárasztó 
 	művelettel 
 	lehet 
 	csak 
 	kihúzni 
 	valami
 	kézzelfoghatót. 
 	– Saját akaratából ment el, vagy arra gyanakszik, hogy megszöktették? – kérdezte gyorsan. 
 	
 	– Nem tudom. Semmit sem tudok. 
 	Tommy a jegyzetfüzetéért és a ceruzájáért nyúlt. 
 	– Először is, ha lenne szíves a nevét. Az irodasegéd nem kérdez neveket. Nálunk első a diszkréció. 
 	– Ó, valóban, nagyszerű ötlet. A nevem... hm... Smith. 
 	– Ne, kérem, az igazi nevét legyen szíves. A látogató megil etődötten nézett Tommyra. 
 	– Hm... St. Vincent, Laurence St. Vincent. 
 	– Igazán különös, hogy valójában milyen kevés embert hívnak Smith-nek. Én személyesen egyet sem ismerek. De tíz emberből kilenc – ha el akarja titkolni a nevét – Smith-nek nevezi magát. 
 	Ebben a pil anatban felberregett a telefon az asztalon, ami azt jelezte, hogy Tuppence szívesen átveszi az ügyet. 
 	Tommy – akinek már a gyomra is korgott, s nem is nagyon szimpatizált az ügyfél el – őszintén örült, hogy kiveszik kezéből a kormányaidat. 
 	– Bocsásson meg – mondta St. Vincentnek, és felvette a telefont. Arcán másodpercek alatt változtak az érzelmek: meglepődés, döbbenet, büszkeség. 
 	– Az nem lehet! – szólt a telefonba. – Maga a miniszter úr? 
 	Ebben az esetben természetesen azonnal ott vagyok. 
 	Letette a telefont és az ügyfélhez fordult. 
 	– Drága uram, elnézését kel kérnem. Halaszthatatlan hívást kaptam. Ha a titkárnőmmel közölné a részleteket, ő
 	foglalkozna az ügyével. 
 	A szomszédos szoba felé lépett. 
 	aki viszont magában
 	– Miss Robinson. 
 	Tuppence könnyed léptekkel jött be az irodába. Csinos volt és tartózkodó, ruháján ízléses gal ér, kézelő. Tommy bemutatta őket egymásnak és sietősen távozott. 
 	– Ha jól látom, Mr. St. Vincent, egy eltűnt hölgyet keres –
 	szólalt 
 	meg 
 	diszkrét 
 	hangon, 
 	belepil antva 
 	a 
 	–
 	jegyzetfüzetbe. – Fiatal a hölgy? 
 	– Ó, hogyne! Fiatal... és... nagyon csinos. Tuppence komor arckifejezést öltött magára. 
 	– Istenem! – suttogta. – Remélem... 
 	– Csak nem gondolja, hogy valami baja történt? – ijedt meg Mr. St. Vincent. 
 	– Reméljük a legjobbakat – mondta Tuppence színlelt vidámsággal, ami szörnyen megrémítette az ügyfelet. 
 	– Figyeljen ide, Miss Robinson! Tennie kel valamit! Nem számít, mennyibe kerül. A világért se szeretném, ha valami baja esne. Maga nagyon szimpatikus nekem, ezért nem szégyel em beval ani, hogy teljesen kétségbe vagyok esve miatta. Ő csodálatos lány. 
 	– Megmondaná a nevét, s mindent, amit csak tud róla? 
 	– Jeanette-nek hívják. A vezetéknevét... nem tudom. Egy kalapszalonban dolgozik – Madame Violette-nál a Brook Streeten. Tegnap elébe mentem zárórakor – mindenki kijött az üzletből, csak ő nem. Aztán megtudtam, hogy egyáltalán be sem ment dolgozni. Üzenetet sem hagyott. 
 	Az idős hölgy nagyon dühös is volt emiatt. Megadták a címét, és én odamentem. Egész éj el nem volt otthon, s nem is tudták megmondani, hol lehet. Egyszerűen kétségbeestem. Először arra gondoltam: a rendőrségre megyek. De ha önszántából ment el valahová, s megtudja, hogy nyomoztam utána, nagyon megharagszik rám. Akkor eszembe jutott az önök hirdetése az újságban, amit Jeanette mutatott meg valamelyik nap. Azt is mesélte, hogy egyik vevője szinte áradozott az önök képességeiről és diszkréciójáról. Így hát egyenesen idesiettem. 
 	– Értem. Hol lakik a hölgy? 
 	A fiatalember megadta a címet. 
 	– Ez minden, azt hiszem – mondta Tuppence elgondolkodva. – Azaz... ha jól értettem, önnek menyasszonya ez a hölgy? 
 	Mr. St. Vincent pipacsvörös lett. 
 	– Nos, nem... nem egészen. Erről még nem beszéltünk. De amint újra látom, megkérem a kezét... ha egyáltalán látom még valaha. 
 	Tuppence félretolta a jegyzettömböt. 
 	– Nem kívánja igénybe venni huszonnégy órás szolgálatunkat? – kérdezte üzleties hangon. 
 	– Az mi? 
 	– Kétszer annyiba kerül, de minden emberünket ráál ítjuk a nyomozásra. Mr. St. Vincent, ha a hölgy még él, holnap, ugyanebben az időben meg fogom tudni mondani, hol található. 
 	– Nahát, ez fantasztikus! 
 	– Mi csak szakembereket alkalmazunk, és garantáljuk az eredményt – jelentette ki határozottan Tuppence. 
 	– Ha maga mondja! 
 	– Apropó, még nem adott személyleírást a hölgyről. 
 	– Neki van a legcsodálatosabb haja a világon. Aranysárga, mint a naplemente. Igen, igen, mint a lemenő nap sugara. 
 	Tudja, eddig észre sem vettem az ilyesmit. Sosem hittem volna, hogy ilyen sok dologban van költészet. 
 	– Vörös haj – írta le a költészet iránt érzéketlenül Tuppence. 
 	– Milyen magas a hölgy? 
 	– Magas, és csodaszép a szeme... sötétkék, azt hiszem. 
 	
 	Határozott egyéniség, néhány szóval helyére teszi az embert. 
 	Tuppence leírt még néhány szót, majd bezárta a jegyzetfüzetet és felál t. 
 	– Ha holnap két órakor idetelefonál, azt hiszem, már lesznek híreink az ön számára, Mr. St. Vincent. 
 	Viszontlátásra! 
 	Tuppence éppen a Debrettben2 lapozgatott, mikor Tommy visszatért. 
 	– Minden adat megvan – közölte örömmel. – Laurence St. 
 	Vincent Cheriton gróf unokaöccse és örököse. Ha az ügyét sikerül megoldanunk, a legmagasabb körökben is elismerést aratunk. 
 	1A londoni központi büntetőbíróság épülete. 
 2angol nemesi almanach

 	Tommy átnézte a jegyzetfüzetbe írt feljegyzéseket. 
 	– Mit gondolsz, mi történhetett azzal a lánnyal? – kérdezte. 
 	– Azt hiszem, túlságosan is szerelmes. De abban már nagyon
 	bizonytalan, hogy ez a fiatalember is ugyanígy érez-e iránta. Csak szíve parancsát követte. 
 	Tommy kétkedően nézett feleségére. 
 	– Ilyesmit csak a könyvekben olvas az ember. A valóságban még sosem találkoztam ilyen lánnyal. 
 	– Nem? – hitetlenkedett Tuppence. – Talán igazad van. De az biztos, hogy Laurence St. Vincent be fogja venni ezt a maszlagot. Csupa romantikus érzelgősség az a férfi. 
 	Legalábbis most. Igaz is! Felajánlottam speciális szolgáltatásunkat: huszonnégy órán belül előteremtjük a lányt. 
 	– Tuppence, neked teljesen elment az eszed! Hát ezt meg honnan vetted? 
 	– Csak úgy eszembe jutott. Elég jól hangzik nem? Ne aggódj! Hagyd a mamára! Mama mindent elintéz. 
 	Kiment, magára hagyva a mélységesen felháborodott férfit. 
 	Tommy nagyot sóhajtott, s elindult megkísérelni a lehetetlent, magában átkozva a felesége túl élénk fantáziáját. 
 	Mikor fél ötkor fáradtan, elcsigázottan visszatért, Tuppence éppen egy zacskó kekszet bányászott elő a rejtekhelyéről, az egyik dossziéból. 
 	– Elkeseredettnek, gondterheltnek látszol – jegyezte meg. 
 	– Mit csináltál? 
 	Tommy felnyögött. 
 	– Körbejártam a kórházakat a lány személy leírásával. 
 	– Hát nem mondtam, hogy hagyd rám, majd én elintézem? 
 	
 	– Segítség nélkül nem találod meg azt a lányt holnap két óráig. 
 	– De igen! Sőt mi több: már meg is találtam! 
 	– Megtaláltad? 
 	– Sima ügy volt, Watson, nagyon, nagyon egyszerű. 
 	– Hol van most? 
 	Tuppence a háta mögé mutatott. 
 	– Az irodámban. 
 	– Mit csinál ott? 
 	Tuppence felkacagott. 
 	– Teát főz. Tudod, a minap Madame Violette-nál – ahol a kalapjaimat szoktam venni – összefutottam egy régi barátnőmmel. Együtt voltunk ápolónők. A háború után otthagyta a nővérpályát, és kalapszalont nyitott. De az üzlet nem jött be, így Madame Violettenál vál alt munkát Előre megbeszéltük az egészet – magyarázta nyájasan. – Csak azt kel ett tennie, hogy felhívja St. Vincent figyelmét a mi hirdetésünkre, s aztán eltűnjön. Micsoda teljesítményre képes a Blunt Nyomozóiroda! Nagyszerű reklám nekünk, St. Vincent számára pedig a szükséges ösztönzés, hogy végre elhatározásra jusson, s megkérje Janet kezét, amiben a barátnőm már nem igazán reménykedett. 
 	– Tuppence! Az eszem megál ! Ez az egész a legerkölcstelenebb dolog, amiről valaha is hal ottam. Arra bujtogattad ezt a szerencsétlen embert, hogy egy alacsonyabb osztálybeli nőt...? 
 	– Szamárság! – legyintett Tuppence. – Janet nagyszerű
 	teremtés, és tényleg szereti azt a puhány alakot. Rögvest meglátod, mire van az ő családjának szüksége. Jó kis vörös vérre! Janet lesz a jó szel eme! Szemmel tartja majd, mint a jó anya. Véget vet az éjszakai dorbézolásoknak, s rábírja az egészséges, vidéki úriemberi életformára. Gyere, nézd meg! 
 	Tuppence benyitott a szomszédos irodába, Tommy követte. 
 	A gázrezsónál ál ó, magas, bronzvörös hajú, bájos arcú lány letette a kezében lévő, gőzölgő teáskannát, s mosolyogva fordult feléjük. 
 	– Remélem, megbocsát, Cowley nővér – mármint Mrs. 
 	Beresford. Gondoltam, jól esne magának is egy csésze tea. Milyen sokszor főzött nekem teát a kórházban, hajnali háromkor! 
 	– Tommy, hadd mutassam be régi barátnőmet, Smith nővért. 
 	– Azt mondtad, Smith? Milyen különös! – mondta Tommy kezet rázva. 
 	
 	– Szedd össze magad, Tommy! – szólt a férjére Tuppence. 
 	Kiöntött neki is egy csésze teát. 
 	– Nos, igyunk a Nemzetköz Nyomozóiroda sikerére! 
 	Éljenek Blunt briliáns detektívjei! 
 	HARMADIK FEJEZET
 	A RÓZSASZÍN GYÖNGY ESETE
 	I. 
 	– Mi a csudát csinálsz? – érdeklődött Tuppence belépve az iroda belső szentélyébe, meglátva urát és parancsolóját, amint tengernyi könyv közt hasal a padlón. 
 	Tommy föltápászkodott. 
 	– Megpróbálom elrendezni ezeket a könyveket a szekrény felső polcán – panaszkodott. – De az az istenverte szék kicsúszott a lábam alól. 
 	– Mik ezek egyáltalán? – kíváncsiskodott Tuppence felvéve az egyik kötetet. – A Baskervil e-i detektív. Szívesen elolvasnám újra. 
 	– Kapisgálod? – kérdezte Tommy, miközben nagy gonddal igyekezett leporolni a nadrágját. – Folyton azon rágódom, hogy mi ebben a szakmában többé-kevésbé amatőrök vagyunk. Ezen ugyan már nem sokat változtathatunk, de a mesterség technikai fogásait elsajátíthatjuk. Ezek itt detektívtörténetek, a műfaj legjava. Többféle módszert szeretnék kipróbálni, aztán összehasonlítani az eredményt. 
 	– Hm. Néha eltűnődöm, vajon ezek a kiváló detektívek mire mennének a valóságban. – Felvett egy másik könyvet. –
 	Nem tudom, hogyan akarsz Thorndyke lenni, például. 
 	Nincsenek orvosi tapasztalataid, jogi még ennél is kevesebb, és sosem tapasztaltam, hogy erős oldalad lenne a technika. 
 	– Talán nem. Mindenesetre vettem egy jó gépet, amivel uj lenyomatokat tudok fényképezni, nagyítani meg minden effélét. És most, mon ami3, használd a szürke agysejteket! 
 	Mire következtetsz ebből? 
 	A szekrény legalsó polcára mutatott, ahol valami futurista házikabát, egy török papucs és egy hegedű hevert. 
 	– Nyilvánvaló, kedves Watson – jelentette ki Tuppence. –
 	Pontosan. Sherlock Holmes. 
 	3 barátom
 	Felkapta a hegedűt, s oda se figyelve nyekergetni kezdte, a frászt hozva Tuppence-re. 
 	Ebben a pil anatban megszólalt a csengő az asztalon, jelezve, hogy ügyfél érkezett. 
 	Tommy sietősen betette a szekrénybe a hegedűt, a könyveket pedig berugdosta az asztal alá. 
 	
 	– Azért ennyire nem sürgős a dolog – jegyezte meg, –
 	Albert szóval tartja. Menj a szobádba, Tuppence, s kezdj el gépelni! Ez olyan színezetet ad az irodának, mintha nagyon sok dolgunk lenne. De mégse! Maradj, csak itt! Majd úgy teszünk, mintha gyorsírással írnád, amit diktálok. 
 	Kukucskáljunk ki, mielőtt Albert beküldi. 
 	Az ügyfél egy Tuppence korabeli, nyúzott arcú, gőgös tekintet lány volt. 
 	– Ruhája olcsó és feltűnő – jegyezte meg Tuppence. –
 	Hívasd be! 
 	A következő percben a lány kezet fogott a nevezetes Mr. 
 	Blunttal, miközben Tuppence tartózkodóan lesütötte a szemét, kezében jegyzettömb, ceruza. 
 	– A magán titkárnőm, Miss Robinson – mutatott Tuppence-re Tommy. – Előtte szabadon beszélhet. – Hátradőlt a székében, félig lehunyta a szemét, s fáradt hangon kijelentette: – Nagyon zsúfoltak a buszok ezidőtájt, nemde? 
 	– Taxival jöttem – mondta a lány. 
 	– Ó! – sóhajtott fel csalódottan Tommy. Szeme rosszal óan a lány kesztyűjéből kikandikáló– kék buszjegyre tapadt. A lány követte pil antását, elmosolyodott és kihúzta a jegyet. 
 	– Erre gondol? A járdáról vettem fel. Az egyik szomszéd gyerek gyűjti. 
 	Tuppence köhintett, mire Tommy baljós pil antást vetett rá. 
 	– Térjünk a tárgyra – mondta sietősen. – Miben lehetünk szolgálatára, Miss...? 
 	– Kingston Bruce. Wimbledonban lakunk. Az éj el egy hölgy, aki jelenleg nálunk vendégeskedik, elvesztett egy rózsaszín gyöngyöt. Mr. St. Vincent is nálunk vacsorázott. Ő
 	említette az önök irodáját. Az édesanyám küldött el önökhöz ma reggel, hogy megtudakoljam, foglalkoznának-e ezzel az üggyel. 
 	A lány morcosan, kel etlenül beszélt. Napnál is világosabb volt, hogy nem ért egyet anyjával. Csak azért jött, mert megparancsolták neki. 
 	– Értem – Tommy kissé csodálkozott. – Nem hívták ki a rendőrséget? 
 	– Nem. Nagy ostobaság lett volna a rendőrséghez fordulni, akik aztán megtalálják azt a vacakot a kandal ó alatt vagy valahol másutt. 
 	– Tehát lehet, hogy az ékszer csupán elkeveredett: Miss Bruce a vál át vonogatta. 
 	– Olyan nagy hűhót csapnak az emberek bizonyos dolgok miatt – mormolta. 
 	Tommy megköszörülte a torkát. 
 	– Természetesen – mondta bizonytalanul – most éppen szörnyen elfoglalt vagyok... 
 	– Tökéletesen értem. – A lány felál t. Hangjából elégedettség hal atszott ki. 
 	– Ennek el enére – folytatta Tommy -, azt hiszem, szerét ejthetem, hogy kimenjek Wimbledonba. Ha lenne kedves megadni a címet. 
 	– Laurel vil a, Edgeworth Road. 
 	– Jegyezze, kérem, Miss Robinson. 
 	Miss Kingston Bruce habozott, majd meglehetősen barátságtalanul kijelentette:
 	– Akkor számítunk önre. Viszontlátásra. 
 	– Fura lány – szólalt meg Tommy, miután az ügyfél távozott. 
 	– Nem tudom, esetleg nem éppen ő lopta-e el a gyöngyöt. 
 	Gyerünk, Tommy, félre a könyvekkel, elő a kocsit, s nézzük meg, mi a helyzet Wimbledonban. Apropó, most kinek a bőrébe akarsz bújni? Változatlanul Sherlock Holmes? 
 	– Azt hiszem, ezt még gyakorolnom kel . Eléggé mel éfogtam a buszjeggyel. 
 	– Így igaz. A helyedben nemigen kísérleteznék azzal a lánnyal. Vág az esze, mint a borotva. És boldogtalan. 
 	Szegény teremtés! 
 	– Te már mindent tudsz is róla, igaz? Egyszerűen leolvastad az orráról – gúnyolódott Tommy. 
 	– Elmondom, szerintem mit fogunk találni a Laurel vil ában. 
 	– Tuppence oda sem hederített férje megjegyzésére. – Egy rakás sznobot, akiknek nincs más vágyuk, mint bejutni az úgynevezett magasabb körökbe. Az apának biztosan van valami katonai titulusa. A lány is beál t a sorba, s megveti magát emiatt. 
 	Tommy egy utolsó pil antást vetett a most már szép rendben sorakozó könyvekre. 
 	– Talán Thorndyke leszek ma. 
 	– Nem hiszem, hogy ebben az ügyben szükség lenne törvényszéki orvosra – jegyezte meg epésen Tuppence. 
 	– Talán nem. De már nagyon szeretném kipróbálni az új fényképezőgépemet. Ál ítólag kiváló a lencséje. 
 	– Ismerem az ilyen lencséket! Mire beál ítod a fényt, kiszámítod az exponálási időt és a távolságot, teljesen kimerülsz és nem vágysz másra, mint a jó öreg Brownie-ra. 
 	– Csupán egy igénytelen fickó elégszik meg azzal az ócskasággal. 
 	– Fogadjunk, hogy jobb felvételeket csinálok vele, mint te az új masináddal! 
 	Tommy elengedte füle mel ett a kihívást. 
 	Lementek a garázsba, kihozták a kocsit és elindultak Wimbledonba. 
 	
 	Nagy épület volt a Laurel vil a. Tetejét csúcsosra építették, négy sarkában kis tornyok meredeztek. A szabályosan elrendezett 
 	virágágyásokban 
 	sötétvörös 
 	muskátlik
 	virítottak. 
 	Magas, fehér bajuszos, katonás modorú férfi nyitott ajtót, még mielőtt becsengethettek volna. 
 	– Vártam önöket – fontoskodott. – Mr. Blunt, ugyebár? 
 	Kingston 
 	Bruce 
 	ezredes 
 	vagyok. 
 	Bejönnének 
 	a
 	dolgozószobámba? 
 	A ház hátsó részén elhelyezkedő kis helyiségbe vezette őket. 
 	– A fiatal St. Vincent nagyon dicsérte az önök irodáját. 
 	Magam is olvastam a hirdetésüket az újságban. 
 	Huszonnégy órás gyorsszolgálat! Milyen nagyszerű
 	elképzelés! Pontosan erre lenne szükségem. Nagyon aggaszt bennünket ez az eset. 
 	– Ha lenne szíves, s elmondaná pontosan, mi történt –
 	jegyezte meg Tommy enyhe türelmetlenséggel. 
 	– 
 	Természetesen, 
 	máris. 
 	A 
 	napokban 
 	nálunk
 	vendégeskedett egyik nagyon kedves, régi barátunk, Lady Laura Barton, a megboldogult Carroway gróf lánya. Az öccse – a jelenlegi gróf – nagy sikerű beszédet mondott a minap a Lordok Házában. Szóval, ahogy mondtam, a lady régi, kedves ismerősünk. Amerikai barátaim – Hamilton Bettsék, akik nemrég utaztak ide – találkozni szerettek volna vele. így őket is meghívtuk a hétvégére. Tudja, mennyire odavannak az amerikaiak a rangokért, Mr. Blunt. 
 	– És nem csak az amerikaiak, Bruce ezredes. 
 	– Hajaj! Milyen igaza van, drága uram! Semmit nem utálok jobban, mint a sznobokat. Szóval, ahogy már mondtam, Bettsék is itt töltötték a hétvégét. Tegnap éj el, bridzsparti közben, eltört Mrs. Hamilton Betts fülbevalójának a kapcsa. 
 	Kivette és lerakta egy kis asztalra azzal a szándékkal, hogy ha majd elmegy lefeküdni, magával viszi. De aztán megfeledkezett róla. A fülbevalója alakja a következőképp festett: két apró gyémánt szárny, amelyek egy nagy rózsaszín gyöngyöt fognak közre. A fülbevalót megtaláltuk ma reggel, ahol Mrs. Betts hagyta, de a gyöngy eltűnt. 
 	– Ki találta meg a fülbevalót? 
 	– A szobalány – Gladys Hil . 
 	– Mi róla a véleményük? 
 	– Jó néhány éve dolgozik már nálunk, s mindig megbízhatónak tartottuk. De persze, sosem tudhatja az ember... 
 	– Pontosan. Kérem, mondjon néhány szót a személyzetről, s hogy ki vacsorázott még önöknél tegnap este. 
 	
 	– A szakácsnőnk körülbelül két hónapja van itt, de neki nem lehetett alkalma a szalon közelébe jutni. Ugyanez vonatkozik 
 	a 
 	konyhalányra. 
 	Alice 
 	Cummings, 
 	a
 	házvezetőnő szintén évek óta az alkalmazottunk. Aztán Lady Laura szobalánya, természetesen. Ő francia. – Az ezredes igen jelentőségteljesen nézett rájuk, miközben ezt mondta. Tommy, nem reagálva a szobalány nemzetiségére vonatkozó megjegyzésre – folytatta a kérdezgetést: – És a vacsoravendégek? 
 	– Mr. és Mrs. Betts, a feleségem, a lányom és én, Lady Laura, valamint az ifjabb St. Vincent. Vacsora után egy rövid időre beugrott Mr. Rennie is. 
 	– Ő ki? 
 	– Egy szörnyű alak. Hírhedt szocialista. Persze jóképű a fickó, és milyen meggyőzően tud vitázni! De – nem bánom, ha megtudják – egy árva fil ért sem bíznék rá. Veszélyes ember! 
 	– Tehát ön Mr. Rennie-t gyanúsítja? – kérdezte szárazon Tommy. 
 	– Igen, Mr. Blunt. Meggyőződésem, hogy – ilyen eszmékkel, amiket ő val 
 	– 
 	híján 
 	van 
 	minden
 	erkölcsiségnek. Mi sem lett volna egyszerűbb, mint elemelni az ékszert, míg mi belemélyedünk a játékba. 
 	– Még egy dolgot szeretnék tudni: mit szól Mrs. Betts az esethez? 
 	– Azt akarta, hogy kihívjam a rendőrséget – felelte kel etlenül Bruce ezredes. 
 	– De ön el enezte? 
 	– Hát, igazán nem vágyom az ilyen jel egű nyilvánosságra! 
 	A feleségem és a lányom is ezen a véleményen volt. Aztán a feleségemnek eszébe jutott, mennyire dicsérte St. 
 	Vincent önöket és huszonnégy órás szolgálatukat. 
 	– I-igen – nyögte ki Tommy. 
 	– Úgy gondoltuk, ártani nem árthat, ha igénybe vesszük a segítségüket. Ha csak holnap hívjuk ki a rendőrséget, azt hiszik majd, hogy addig kerestük az ékszert. Igaz is, senkit nem engedtünk ki reggel óta a házból. 
 	– Kivéve természetesen a lányát – szólalt meg első íziben Tuppence. 
 	– Igen. A lányom önként ajánlkozott, hogy elmegy önökhöz. 
 	Tommy felál t. 
 	– Megteszünk minden tőlünk telhetőt, ezredes. Szeretném látni a társalgót s az asztalt, ahová letették a fülbevalót. 
 	Majd szeretnék néhány kérdést feltenni Mrs, Bettséknek. 
 	Miss Robinson, az asszisztensem pedig kikérdezi az alkalmazottakat. 
 	
 	Az ezredes átvezette őket a halion. Az egyik ajtó előtt elhaladva hangos megjegyzés ütötte meg a fülüket: „Te is nagyon jól tudod, Mama" – hal atszott a már ismerős hang
 	– „hogy igenis hazavitt egy teáskanalat a murijában." 
 	Néhány pil anat múltán megismerkedhettek Mrs. Kingston Bruceszal, egy fáradt, enervált hölggyel. Lánya csak fejbiccentéssel üdvözölte őket. Arca, ha lehet, még mogorvább volt, mint első találkozásukkor az irodában. 
 	– Megmondjam, ki lopta el? – eredt meg Mrs. Bruce nyelve. – Az a szörnyű szocialista! Imádja az oroszokat meg a németeket, és gyűlöli az angolokat. Mit várhat tőle az ember? 
 	– Nem is nyúlt hozzá! – tört ki hevesen a lánya. – Egész este őt figyeltem. Megláttam volna. 
 	Eltökélten, felvetett fej el nézett a többiekre. 
 	Tommy igyekezett elejét venni a további vitának. 
 	Mindenekelőtt Mrs. Bettsszel akart beszélni. Miután a háziak Mrs. Betts keresésére indultak, Tommy suttogva megkérdezte:
 	– Vajon ki rejtette a muffjába a teáskanalat? 
 	– Én is éppen ezen töprengek – felelte Tuppence. 
 	Mrs. Betts férje társaságában belépett a szobába. Testes, nagyhangú asszonyság volt; a férje papucsnak látszott mel ette. 
 	– Szóval, Mr. Blunt, ön magánnyomozó, aki azon ügyködik, hogy kiderítsen dolgokat? 
 	– Ügyködöm, ez találó kifejezés. Ha megengedi, feltennék néhány kérdést. 
 	Ezek után már gyorsan követték egymást az események. 
 	Tommynak megmutatták a kárt szenvedett fülbevalót, az asztalt, amelyre letették; s Mr. Bett, a maga szófukar modorában fil érre megmondta az árát dol árban. 
 	A hal ottaktól, látottaktól szemernyit sem lettek okosabbak. 
 	– Azt hiszem, ennyi elég lesz – mondta végül Tommy. –
 	Miss Robinson, lenne szíves behozni a hal ból a fotoapparátust? 
 	Miss Robinson kiment, hogy végrehajtsa az utasítást. 
 	– Saját találmányom – kérkedett Tommy. – Látszólag éppen olyan, mint egy közönséges fényképezőgép. 
 	Úgy tűnt, fejtegetése mély benyomást tett a Betts házaspárra. Lefényképezte a fülbevalót, az asztalt, s csinált néhány fotót a társalgóról is. 
 	Tuppence elindult kikérdezni a személyzetet. Tommy pedig a háziakhoz és Mrs. Bettshez intézett néhány szót. 
 	– A helyzet a következő: a gyöngy vagy a házban van, vagy már nincs a házban. 
 	
 	– Így igaz – helyeselt az ezredes, mintha Tommy valami egetrengető igazságot hirdetett volna ki. 
 	– Ha már nincs itt... bárhol lehet, de ha még a házban van, akkor elrejtették valahová. 
 	– És nyomozást kel indítani – tudálékoskodott az ezredes. 
 	– így igaz. Szabad kezet adok önnek, Mr. Blunt. Kutassa át a házat a pincétől a padlásig. 
 	– Ó, Charles! – suttogta Mrs. Bruce könnyeivel küszködve. 
 	– Gondolod, hogy okos dolog ez? A személyzetnek nem fog tetszeni. Biztosan mind elmegy. 
 	– Az ő szobáikat kutatjuk át utoljára – próbálta megnyugtatni Tommy Mrs. Bruce-t. – A tolvaj bizonyára a legvalószínűtlenebb helyre dugta el a gyöngyöt. 
 	– Mintha olvastam volna már hasonlót – értett egyet az ezredes. 
 	– Valóban. Biztosan emlékszik a Rex-Bailey esetre, amire azóta sem volt példa. 
 	– Ó... hm... hogyne – nyögte ki az ezredes zavartan. 
 	– Na most, a legvalószínűtlenebb hely Mrs. Betts szobája –
 	folytatta Tommy. 
 	– Ejha! Milyen agyafúrt! – álmélkodott Mrs. Betts. Minden további teketória nélkül felmentek a hölgy szobájába, ahol Tommy újra működtetni kezdte csodamasináját. 
 	Tuppence is csatlakozott hozzájuk. 
 	– Remélem, nincs el enére, Mrs. Betts, ha az asszisztensem átnézi a szekrényét. 
 	– Nem, dehogy! Szükségük van még rám? Tommy biztosította, hogy egyedül is boldogulnak, így Mrs. Betts magukra hagyta őket. 
 	– Ha gondolod, folytathatjuk a színjátékot, de nem hiszem, hogy fikarcnyi esélyünk is lenne. Az isten verje meg a huszonnégy órás akciódat! 
 	– Figyelj ide! A személyzet ártatlan, ebben biztos vagyok. 
 	De sikerült kiszednem valamit a francia szobalányból. 
 	Ál ítólag, egy éve, mikor Lady Laura szintén itt vendégeskedett, néhány barátjuk meghívta Bruce-ékkal együtt teára. Mikor hazaértek, egy teáskanál esett ki Lady Laura muffjából. Mindenki véletlen incidensre gondolt. De hasonló eseteket említve, többet is sikerült megtudnom. 
 	Lady Laura ál andóan „látogatóban van" valakinél. 
 	Szerintem nincs egy vasa sem, s így ismerősöknél húzza meg magát, akiknek még számít a cím és a rang. Talán véletlen, talán nem, de öt hasonló lopás történt azokban a házakban, ahol megfordult. Néha értéktelen semmiséget vittek el, néha értékes ékszereket. 
 	– Ejha! – lepődött meg Tommy, s csodálkozva füttyentett. –
 	
 	Tudod, hol van a szobája? 
 	– A folyosó túloldalán. 
 	– Akkor talán legjobb, ha beosonunk s átnézzük. 
 	A szemben lévő szoba ajtaja félig nyitva ál t. Tágas lakosztály volt, fürdőszobával. A berendezés fehéren csil ogott, az ablakon rózsaszín függöny. Karcsú, sötét bőrű, csinosan öltözött lány bukkant elő a fürdőszobából. 
 	Tuppence-nek feltűnt, hogy a lány egy meglepett kiáltást nyomott el. 
 	– Ő Elsie, Mr. Blunt, Lady Laura szobalánya. Tommy belépett a fürdőszobába, s rögvest munkába ál ította pompás felszerelését, hogy eloszlassa a francia lány egyre növekvő gyanakvását. 
 	– Nagyon elfoglalt, Mademoisel e Elsie? 
 	– Igen, Monsieur, Milady fürdőkádját tisztítom. 
 	– Ha lenne szíves inkább nekem segíteni! Fényképeket készítek minden helyiségről. 
 	A fürdőszoba ajtaja hirtelen becsapódott mögöttük. Elsie felriadt a hangra. 
 	– Mi volt az? 
 	– Bizonyára a huzat – nyugtatta Tuppence. 
 	– Menjünk vissza a szobába! – javasolta Tommy. 
 	– Jaj, Monsieur, valaki bezárta a másik oldalon. – Felkapott egy törülközőt, és újra próbálkozott. Most már könnyedén fordította el a kilincs gombját, s az ajtó kitárult. 
 	– Biztosan beragadt – hebegte zavartan Elsie. A szoba üres volt. 
 	Tommy visszacipelte a fotoapparátust s fényképezett. 
 	Pil antása azonban újra meg újra visszavándorolt az ajtó gombjára. 
 	– Vajon mitől nem nyílt ki az az ajtó? – mormolta fogai közt. 
 	Alaposan 
 	megvizsgálta, 
 	kinyitotta, 
 	becsukta, 
 	de
 	tökéletesen működött. 
 	– Na, még egy utolsó kép – sóhajtott. – Lenne szíves összekötni a szalaggal a függönyt, Mademoisel e Elsie? 
 	Köszönöm. Tartaná ezt egy pil anatra? – s egy diapozitívot nyomott a lány kezébe. 
 	A fényképezés után valamilyen ürüggyel megszabadult a szobalánytól, s mihelyt kitette a lábát a szobából, karon ragadta Tuppence-t, s gyorsan beszélni kezdett. 
 	– Figyelj ide, van egy ötletem! Tudnád tartani a frontot? 
 	Kutasd át a szobákat... ez eltart egy ideig. Próbálj meg beszélni azzal a Lady Laurával, de ne ijeszd el! Mondd azt, hogy a szobalányra gyanakszol. De semmiképpen ne engedd, hogy elhagyja a házat! Elviszem a kocsit. Mihelyst tudok, itt leszek. 
 	
 	– Rendben. De ne légy túl magabiztos! Valamiről megfeledkeztél! A lányról. Valami nem tetszik nekem benne. Megtudtam, mikor indult el itthonról ma reggel. Két óra alatt ért az irodánkba. Ez képtelenség! Hol volt, mielőtt hozzánk jött? 
 	– Hát... mondasz valamit... – fogadta el a férje. – Nos, csinálj, amit akarsz, csak ne engedd ki az öreglányt a házból. Mi ez? 
 	Halk neszezésre figyelt fel odakintről, de mire az ajtót kinyitotta, már senki nem volt a folyosón. 
 	– Hát akkor viszlát! Amint lehet, itt vagyok. 
 	II. 
 	Tuppence enyhe balsejtelemmel figyelte, amint férje elhajt a kocsin. Tommy nagyon biztos a dolgában. O már sokkal kevésbé. Volt egy-két dolog, amit nem egészen értett. 
 	Még mindig az ablaknál ál t az utat figyelve, mikor észrevette, hogy egy férfi lép ki a szemközti kapualjból, a kapuhoz siet, s megnyomja a csengőt. 
 	Tuppence egy pil anat alatt kinn termett a szobából, lerohant a lépcsőkön. Gladys Hil , a házvezetőnő sietett elő
 	a ház belsejéből, de Tuppence egy határozott mozdulattal visszaparancsolta. Majd a bejárati ajtóhoz ment, s kinyitotta. 
 	Egy kopott ruhás, kíváncsi tekintetű, hórihorgas fiatalember ál t a lépcsőn. Habozott kissé, majd mégis megszólalt:
 	– Itthon van Miss Kingston Bruce? 
 	– Bejönne, kérem? 
 	Tuppence félreál t, beengedte a férfit és bezárta az ajtót. 
 	– Mr. Rennie? – kérdezte kedvesen. A férfi gyors pil antással mérte végig. 
 	– Hm... igen. 
 	– Lenne szíves erre jönni? 
 	Benyitott a dolgozószobába. Üres volt. Mindketten beléptek, majd Tuppence betette az ajtót maguk után. A férfi homlokráncolva fordult feléje. 
 	– Miss Kingston Bruce-szal szeretnék beszélni. 
 	– Azt hiszem, most nem teheti – mondta Tuppence mesterkélten. 
 	– Ki az ördög maga? 
 	– Nemzetközi Nyomozóiroda – hangzott a velős válasz Mr. 
 	Rennie teljes megrökönyödésére. – Foglaljon helyet, kérem. Először is hadd kezdjem azzal: tudomásunkra jutott, hogy Miss Bruce felkereste önt ma reggel. 
 	Puszta találgatás volt, de bejött. Látva a férfi döbbenetét, gyorsan folytatta. 
 	– Nagyon fontos megtalálnunk azt a gyöngyöt, Mr. Rennie. 
 	Ebben a házban senki nem szeretné, ha nyilvánosságra kerülne a dolog. Nem tudnánk esetleg valamilyen megegyezésre jutni? 
 	A fiatalember kíváncsian figyelte. 
 	– Csak tudnám, mennyit tud... – jegyezte meg elgondolkodva. – Hadd gondolkodjam egy kicsit. 
 	A kezébe temette az arcát, majd egy teljesen oda nem il ő
 	kérdést tett fel. 
 	– Valóban igaz, hogy a fiatal St. Vincent megnősül? 
 	– Igen. Ismerem a lányt. 
 	Mr. Rennie rögvest közlékennyé vált. 
 	– Pokoli volt. Éj el-nappal azzal tömték Beatrice fejét, hogy ahhoz az alakhoz menjen feleségül. Csak azért, mert egyszer majd nemesi címe lesz. Bárcsak.... 
 	– Hagyjuk a politikát! – szóit közbe Tuppence. –
 	Megmondaná, kérem, miért gondolja, hogy Miss Beatrice Bruce vette el a gyöngyöt? 
 	– Én... én nem... 
 	– De igen – mondta Tuppence nyomatékosan. – A kapualjban várakozott, hogy elmenjen a nyomozó és tiszta legyen a levegő. Aztán máris itt volt, s vele akart beszélni. 
 	Nyilvánvaló. Ha maga vette volna el azt a gyöngyöt, fele ennyire sem lenne ideges. 
 	– Olyan furcsán viselkedett ma reggel. Elmesélte, hogy eltűnt az a gyöngy, s hogy egy magánnyomozóhoz megy. 
 	Látszott, hogy valamit akar még mondani, de aztán végül is nem tette. 
 	– Nos, nekem csak a gyöngy kel . Jobb lesz, ha felmegy és beszél vele! 
 	Ebben a pil anatban Bruce ezredes nyitotta rájuk az ajtót. 
 	– Kész az ebéd, Miss Robinson. Remélem, velünk ebédel. 
 	A... – hirtelen elhal gatott meglátva a vendéget. 
 	– Engem nyilván nem hív meg – szólalt meg Mr. Rennie. –
 	Jól van. Már megyek is. 
 	– Jöj ön vissza később! – súgta oda Tuppence, ahogy a férfi elment mel ette. 
 	Követte Bruce ezredest – aki az emberi pimaszságról dünnyögött valamit – egy tágas ebédlőbe, ahol a család már összegyűlt. Csak egyetlen embert nem ismert még. 
 	– Lady Laura, ez Miss Robinson, aki segít nekünk a nyomozásban. 
 	Lady Laura bólintott, s csiptetős szemüvegén át alaposan megnézte. Magas, szikár, szomorú mosolyú, lágy hangú nő
 	volt, de tekintete éles, agyafúrt. Tuppence ál ta a pil antását, és végül Lady Laura sütötte le előbb a szemét. 
 	Ebéd után kíváncsian beszédbe elegyedett vele. Tuppence többször is olyan megjegyzést tett, amiből úgy tűnhetett, hogy a szobalányt gyanúsítják, de nem igazán figyelt az idős hölgyre. Lady Laura lehet, hogy kanalakat s más apróságokat csen el, de biztos volt benne, hogy a rózsaszín gyöngyhöz semmi köze. 
 	Tuppence folytatta a házkutatást. Múlt az idő. Tommynak semmi jele, de – ami még jobban izgatta – Mr. Rennie sem jelentkezett. Éppen az egyik hálószobából lépett ki, mikor beleütközött Beatrice Kingston Bruce-ba, aki utcai ruhában a lépcső felé sietett. 
 	– Elnézést – szólította meg Tuppence -, de most nem mehet el. 
 	A lány dölyfösen nézett vissza rá. 
 	– Az én dolgom, hogy kimegyek-e vagy sem. 
 	– Az meg az én dolgom, hogy beszélek-e a rendőrséggel vagy nem. 
 	A lány arca egy pil anat leforgása alatt hamuszürkévé vált. 
 	– Nem teheti... nem teheti... nem megyek ki... de ne szóljon a rendőrségnek. – Könyörgő tekintettel nézett Tuppence-ra. 
 	– Drága Miss Bruce – mosolygott Tuppence. – Az első
 	pil anattól kezdve a napnál világosabb számomra... 
 	Nem fejezhette be a mondatot. A szóváltás hevében nem hal otta meg az ajtócsengőt. Nagy meglepetésére Tommy sietett föl a lépcsőn, s lent a hal ban megpil antott egy tagbaszakadt férfit, aki éppen a kalapját vette le. 
 	– Marrito felügyelő a Scotland Yardtól – közölte Tommy széles mosol yal. 
 	Beatrice Kingston Bruce nagyot kiáltva megugrott, lerohant a lépcsőn, és futott a bejárati ajtó felé, ahol éppen abban a pil anatban Mr. Rennie jelent meg. 
 	– Hát ezt jól megcsináltad – kesergett Tuppence. 
 	– Hogy? – Tommy ügyet sem vetett rá. Berohant Lady Laura szobájába. Bevágtatott a fürdőszobába, felkapta a szappant, s már fordult is vissza vele. A felügyelő még csak akkor kaptatott föl a lépcsőn. 
 	– Szép csöndben meglépett – közölte. – Tapasztalt vén róka. Tudja, mikor van vége a játéknak. Mi van a gyönggyel? 
 	– Azt hiszem, ebben megtalálja – mondta Tommy, s a kezébe nyomta a szappant. 
 	A felügyelő szemében elismerés csil ogott. 
 	– Régi trükk, de mindig beválik. Vágj félbe egy darab szappant, vájd ki a belsejét az ékszernek, il eszd egybe, s forró vízzel tapaszd össze újra. Igazán nagyszerű munkát végzett, uram. 
 	Tommy könnyedén fogadta a dicséretet. Tuppence-szel együtt indult lefelé a lépcsőn. Bruce ezredes utánuk sietett, s melegen megszorította Tommy kezét. 
 	– Drága uram, nem is tudom, hogyan köszönjem meg. 
 	Lady Laura is szeretne köszönetet mondani önnek... 
 	– Nagyon örülök, hogy sikerült megoldanunk az ügyet –
 	mondta Tommy -, de sajnos nincs időnk. Nagyon sürgős találkozóm van a kormány egyik tagjával. 
 	Kisietett a kocsihoz s beszál t. Tuppence követte. 
 	– De Tommy, mégsem tartóztatták le Lady Laurát? –
 	kérdezte Tuppence. 
 	– Ó, hát nem mondtam? Elsie volt a tettes! Tudod –
 	magyarázta az elképedt Tuppence-nek -, velem is gyakran megtörtént, hogy szappanos kézzel akartam kinyitni az ajtót. Pedig nem lehet – lecsúszik róla az ember keze. így hát elgondolkodtam azon, mit csinálhatott Elise, amitől olyan síkos lett a keze. Emlékszel? Felkapott egy törülközőt, s úgy forgatta el a kilincst. Aztán az jutott az eszembe, hogyha profi tolvaj lennék, milyen nagyszerű trükk lenne kleptomániával gyanúsítani a hölgyet, akinek a szobalánya vagyok, s aki gyakran vendégeskedik különböző házaknál. 
 	Úgy intéztem, hogy le tudjam fényképezni, majd egy diapozitívot adtam a kezébe. így az uj lenyomatát is megszereztem, s rohantam a Scotland Yardra. Előhívták a negatívokat. Az uj lenyomat és a fénykép alapján azonosították. Régóta körözés alatt ál . 
 	– Ezek szerint az a két fiatal hülye egymást gyanúsította? 
 	De nekem miért nem mondtad meg, hova mész? 
 	– Először is, mert arra gyanakodtam, hogy Elsie hal gatózik a folyosón, másodszor pedig azért, mert... 
 	– Igen? 
 	– Tudós barátom feledékeny – csúfolódott Tommy. –
 	Thorndyke csak az utolsó pil anatban fedi fel a kártyáit. 
 	Azonkívül te és Janet Smith nevű barátnőd lóvá tettetek a múltkor. Csak egyenlítettem. 
 	NEGYEDIK FEJEZET
 	A BALJÓSLATÚ IDEGEN ESETE
 	I. 
 	– Szörnyen unalmas ez a mai nap! – Tommy nagyokat ásítozott. 
 	– Hamarosan teázunk – igyekezett lelket önteni a férfiba Tuppence, de az ő szavai is ásításba ful adtak. 
 	Nem ment jól az üzlet a Nemzetközi Nyomozóirodának. 
 	Mondhatni: szörnyen unalmas volt. A sonkakereskedőtől olyannyira várt levelek csak nem érkeztek meg, komoly esetekkel pedig nem ostromolták az ügynökséget. 
 	Albert lépett az irodába leragasztott küldeménnyel a kezében. 
 	– A lepecsételt csomag rejtélye – mormogta Tommy. 
 	– Netalán az orosz nagyhercegnő mesés gyöngyei vannak benne? 
 	Vagy inkább pokolgép? 
 	– Esetleg a Francis Havilandnek vett nászajándékom –
 	mondta
 	prózaian Tuppence letépve a csomagolást. – Ugye szép? 
 	Tommy elvette felesége kinyújtott kezéből az ezüst cigarettatartót, 
 	amire Tuppence rávésette: Francisnek Tuppence-től. 
 	Kinyitotta, majd
 	bezárta, és helyeslően bólintott. 
 	– Feleslegesen költöd a pénzt, Tuppence – jegyezte meg. 
 	–
 	Ugyanilyet szeretnék én is a születésnapomra, csak aranyból. Kár
 	ilyen szép dolgot pazarolni Francis Havilandre, aki világéletében
 	ostoba tökfilkó volt. 
 	– Így igaz. De sosem felejtem él, milyen szerelmes voltam bele a
 	háború alatt, mikor még ezredesi csil agokat viselt. Ó, azok voltak
 	csak a szép napok! 
 	– Az ám – helyeselt Tommy. – Emlékszem, csodaszép nők jöttek
 	be hozzám a kórházba és simogatták a kezemet. Mégsem küldök
 	mindegyiknek nászajándékot! Nem hiszem, hogy a menyasszony
 	túlságosan el lesz ragadtatva a kedvességedtől. 
 	– Igazán kecses, kényelmesen elfér a zsebben – búgta Tuppence
 	elengedve füle mel ett Tommy megjegyzését. 
 	A férfi a tárcát becsúsztatta a zsebébe. 
 	– Milyen igazad van – bólogatott. – Na, itt van Albert a délutáni
 	postával. Lehetséges, hogy a Perthshire-i hercegnő kér fel bennünket, 
 	hogy kerítsük elő díjnyertes pincsijét. 
 	Elkezdték szortírozni a leveleket. Tommy egyszer csak nagyot
 	
 	füttyentett, s felkapta az egyiket. 
 	– Kék boríték, orosz bélyeggel. Emlékszel, mit mondott a főnök? 
 	Ilyen leveleket kel keresnünk. 
 	– Hű, de izgalmas! Végre történik valami. Bontsd fel! Egy pil anat! Elküldöm Albertet tejért, úgysem hoztak reggel. 
 	Mikor visszatért, Tommy már a levelet olvasta. 
 	– Ahogy sejtettük, Tuppence. Szinte szóról szóra ugyanaz, amit a
 	főnök mondott. 
 	Tuppence elvette a levelet, és olvasni kezdte. 
 	A cikornyásan fogalmazott írást egy bizonyos Gregor Feodorsky
 	küldte, aki a felesége után tudakozódott. Sürgette a nyomozóirodát, 
 	hogy semmilyen költséget nem kímélve kutassa fel az asszonyt. 
 	Feodorsky jelenleg nem hagyhatja el Oroszországot a húspiacon
 	beál t válság miatt. 
 	– Vajon "mit jelenthet valójában? – tűnődött Tuppence. 
 	– Biztosan valami titokzatos üzenet. Ez már nem a mi dolgunk. 
 	Nekünk minél előbb el kel juttatnunk a főnökhöz. Nézzük meg, 
 	hogy a bélyeg alatt valóban ott van-e a 16-os szám! 
 	– Rendben, de azt hiszem... – akadt el az asszony hangja. 
 	Ösztövér alak ál t az ajtóban. A betolakodó parancsoló modorú, 
 	egyenes tartású, kerek fejű férfi volt. Középkorúnak látszott. 
 	– Bocsássanak meg – szólt az irodába lépve. Az előszoba üres
 	volt, 
 	s 
 	ez 
 	az 
 	ajtó 
 	nyitva. 
 	Ezért 
 	bátorkodtam
 	alkalmatlankodni. A
 	Blunt Nemzetközi Nyomozóirodát keresem. 
 	– Parancsoljon – tért magához Tommy. 
 	– Ön ugyebár, Mr. Blunt? 
 	– Én vagyok. Beszélni óhajt velem? A titkárnőm, Miss Robinson. Tuppence udvariasan bólintott és lesütött szempil áin keresztül
 	kitartóan figyelte a látogatót. Azt mérlegelte, vajon mióta ácsoroghatott a férfi az ajtóban. Vajon mennyit látott, hal ott? Nem kerülte el figyelmét, hogy míg férjéhez beszélt, szeme újra meg újra
 	visszatért a kék levélre. 
 	Tommy éles, figyelmeztető hangja szólította fel a teendőire. 
 	
 	– Miss Robinson, legyen szíves jegyzetelni! És most, uram, ha
 	elmondaná, miben lehetünk szolgálatára! 
 	Az idegen rekedtes hangon belekezdett. 
 	– Dr. Charles Bower a nevem. Hampsteadben lakom, s ott is
 	dolgozom. Azért kerestem fel önt, Mr. Blunt, mert igen különös
 	dolgok történtek velem nemrégiben. 
 	– Igen, dr. Bower? 
 	– A múlt héten kétszer hívtak ki sürgős esethez, mindkét alkalommal tévesen. Először azt hittem, valaki tréfát űz velem. De
 	mikor másodízben hazaértem, észrevettem, hogy az irataim között
 	keresgélt valaki, s gondolom, ugyanez történt az első hívás idején is. 
 	El enőriztem a papírjaimat, s rájöttem, hogy az egész íróasztalomat
 	átkutatták. 
 	Dr. Bower elhal gatott, merőn figyelte Tommyt. 
 	– Nos, Mr. Blunt? 
 	– Nos, Mr. Bower? – mosolygott vissza Tommy. 
 	– Mi a véleménye? 
 	– Először is szeretném tudni a tényeket. Mit tart az íróasztalában? 
 	– A személyes irataimat. 
 	– Mi van ezekben az iratokban? Érdekelheti esetleg a tolvajokat
 	vagy csak egy konkrét személyt? 
 	– A közönséges tolvajok számára semmit sem jelenthetnek. De
 	van néhány feljegyzésem növényi mérgekről. Ez esetleg felkeltheti a
 	témával foglalkozó érdeklődő figyelmét. Az elmúlt néhány évben
 	erről írtam egy tanulmányt. Ezek az alkaloidok nagyon hatékony, 
 	halálos 
 	mérgek. 
 	A 
 	szervezetben 
 	gyakorlatilag
 	kimutathatatlanok, 
 	nem okoznak tüneteket. 
 	– Akkor nyilván igen értékesek, nem igaz? 
 	– A lelkiismeretien ember számára feltétlenül. 
 	– És ön... gyanakszik valakire? A doktor vál at vont. 
 	– Amennyire meg tudtam ál apítani, betörésnek semmi nyoma. Ez
 	
 	arra utal, hogy esetleg a családomból valaki, bár elég hihetetlen... –
 	félbehagyta a mondatot, de aztán higgadtan újra belekezdett. 
 	– Mr. Blunt, őszintén elmondok magának mindent. Nem mertem a
 	rendőrséghez fordulni. Három alkalmazottam van. Bennük szinte
 	teljesen megbízom. Régóta hűségesen szolgálnak nálam. 
 	Bár, sosem
 	tudhatja az ember. Nálam lakik két unokaöcsém, Bertram és Henry. 
 	Henry nagyon rendes, jó fiú, soha semmi bajom nem volt még vele. 
 	Megbízható, szorgalmas gyerek. Bertram – sajnos ezt kel mondanom – egészen más karakter: vad, féktelen, mihaszna
 	semmittevő. 
 	– Értem – bólintott Tommy eltűnődve. – Úgy gondolja tehát, hogy
 	Bertramnek köze lehet ehhez az ügyhöz. Nos, én nem értek egyet
 	önnel. Én a jó fiúra, Henryre gyanakszom. 
 	– De miért? 
 	– Volt rá precedens – legyintett Tommy fölényesen. –
 	Tapasztalataim szerint a gyanús személyek többnyire Ártatlanok, 
 	drága uram. Igen, számomra határozottan Henry a gyanús. 
 	– Elnézést, Mr. Blunt – szólt közbe tisztelettudóan Tuppence. –
 	Ha jól értettem, dr. Bower azt mondta, hogy a mérgekről szóló
 	feljegyzéseit a többi irattal együtt az íróasztalában tartotta. 
 	– Az íróasztalban voltak, igen, de egy titkos fiókban, amiről csak
 	én tudtam. Ennek el enére azt is átkutatták. 
 	– Tehát akkor mit kíván tőlünk, dr. Bower? – kérdezte Tommy. –
 	Gondolja, hogy ismét átkutatják az íróasztalát? 
 	– Igen, Mr. Blunt, minden okom megvan rá, hogy ezt higgyem. 
 	Ma délután táviratot kaptam egyik betegemtől, akit Bournemouth-ba
 	rendeltem kezelésre néhány héttel ezelőtt. A távirat szerint a beteg
 	kritikus ál apotban van. Arra kér, sürgősen utazzam el hozzá. Gyanút
 	fogtam. Én is feladtam egy táviratot, amire meg is jött a válasz. A
 	kérdéses betegnek semmi baja, s nem is táviratozott. Arra gondoltam, 
 	úgy teszek, mintha Bournemouth-ba utaznék, de közben idejövök, 
 	megbeszélem a dolgot önnel. így esetleg tetten érhetjük a gazembert. 
 	Ők... il etve... ő biztosan megvárja, míg a háziak lefekszenek, mielőtt akcióba lépne. Azt javaslom, találkozzunk a házam előtt ma éj el
 	tizenegykor, s menjünk be együtt. 
 	– Remélve, hogy rajtacsíphetjük – dobolt az uj ával Tommy azt
 	asztalon. – Nagyon jó, könnyen kivitelezhető terv, dr. 
 	Bower. Sima
 	ügynek látszik. Megmondaná a címét?' 
 	– Larches vil a, Hangman's Lane – elég elhagyatott hely, attól
 	tartok. 
 	A látogató felál t. 
 	– Akkor várom ma éj el, Mr. Blunt. A ház előtt... a biztonság kedvéért... mondjuk tizenegy előtt öt perccel. 
 	– Rendben. Viszontlátásra, dr. Bower. 
 	Tommy felál t, megnyomta az íróasztali csengőt. Albert azonnal
 	megjelent, s kikísérte az ügyfelet. 
 	– Valahogy nem tetszik nekem a fickó – mormolta Tommy. 
 	–
 	Nos, öreglány, mi a véleményed? 
 	– Kilóg a lóláb. 
 	– Hogy érted? 
 	– Ez egy svindli. A klasszikusok tanulmányozása nem volt hiábavaló. Mérgező alkaloidok... sosem hal ottam ennél átlátszóbb
 	történetet. 
 	– Én sem találtam elég meggyőzőnek – ismerte el a férje. 
 	– Láttad, hogy folyton a levélen járt a szeme? Tommy, ő a gengszterbanda egyik tagja. Rájöttek, hogy te nem az igazi Mr. Blunt
 	vagy, s most el akarnak tenni bennünket láb alól. 
 	– Ebben az esetben egyszerű a dolgunk. Mi leszünk az Okewood
 	fivérek. És én vagyok Desmond – jelentette ki magabiztosan. Tuppence vál at vont. 
 	
 	– Rendben. Csináld, ahogy akarod. Akkor én leszek Francis. 
 	Különben is ő az intel igensebb kettőjük közül. Desmond folyton
 	csak bonyodalmakba keveredik, s Francisnek kel kirángatnia a
 	bajból. 
 	– Ó, de én szuper Desmond leszek. Mikor megérkezem a Larches
 	vil ához... 
 	Tuppence minden teketória nélkül félbeszakította:
 	– Csak nem akarsz kimenni Hampsteadbe ma éj el? 
 	– Miért ne? 
 	– Vakon besétálsz a csapdájukba? 
 	– Ó, nem, édes lányom, nyitott szemmel! Nagy különbség! 
 	Szerzek kedves barátunknak, dr. Bowernek egy kis meglepetést. 
 	– Nem tetszik nekem ez a dolog. Tudod, mi történt, mikor Desmond – figyelmen kívül hagyva a főnök utasításait – a saját
 	szakál ára lépett akcióba? Utasításaink egyértelműek: elküldeni a
 	levelet és jelentést tenni a történtekről. 
 	– Úgy látom, nem igazán értetted – mondta Tommy. –
 	Akkor kel
 	jelentést tennünk, ha valaki a 16-os számot említi. Senki nem hozta
 	szóba.. 
 	– Mert lebuktunk. Tudják, hogy nem te vagy Mr. Blunt. 
 	– Ugyan dehogy. Szeretném egyedül elintézni a dolgot. 
 	Minden
 	rendben lesz, meglátod. Ál ig fel leszek fegyverkezve. A dolog
 	lényege éppen az, hogy résen leszek, míg ők azt hiszik, semmit sem
 	sejtek. A főnök oda lesz az eredménytől. 
 	– Nekem mégsem tetszik a dolog. Az a férfi erős, mint egy goril a. 
 	Albert jelent meg az ajtóban. Akkurátusan becsukta maga után az
 	ajtót, s egy levelet tett Tommy elé. 
 	– Egy úriember akar beszélni önnel. Mikor belekezdtem a mondókámba, hogy ön most éppen a Scotland Yarddal beszél, 
 	félbeszakított, és azt mondta: nagyon jól tudja, mert éppen onnan jön. 
 	
 	írt valamit a névjegykártyájára és beküldette velem. 
 	Tommy felnyitotta a borítékot, s miután elolvasta, szélesen elvigyorodott. 
 	– Albert, az az úriember a bolondját járatta veled. Valóban a
 	Yardról jött. Vezesd be! 
 	Tuppence felé tolta a papírszeletkét, melyre a következő
 	szöveget
 	nyomtatták:
 	Dymchurch felügyelő Scotland Yard
 	A kártyára még annyi volt ráfirkantva: Marriot barátja A következő pil anatban a felügyelő belépett az irodába. 
 	Megjelenésében nagyon hasonlított barátjára, Marriotra: alacsony, zömök, éles pil antású. 
 	– Jó napot! – köszönt fesztelenül. – Marriot lent van DélWalesben, de mielőtt elment, megkért, hogy tartsam magukon a szememet. Tudunk mindenről, ne is magyarázkodjon! – mondta látva, hogy Tommy közbe akar szólni. – Nem a mi osztályunkhoz tartozik, s nem is avatkozunk bele. De valahogy kiderült, hogy önök nem azok, akiknek látszanak. Ma délután látogatójuk volt. Nem tudom, milyen nevet használt, s nem tudom a valódi nevét sem, de egy-két dolgot azért tudok róla. Éppen eleget ahhoz, hogy még többet meg akarjak tudni. Helyes az a feltevésem, miszerint megbeszélt önnel ma estére egy időpontot? 
 	– Igen. 
 	– Mindjárt gondoltam. Finsbury Park, Westerham Road 16? 
 	– Nos, ebben egyáltalán nincs igaza – mosolygott Tommy. 
 	– Hampstead, Larches vil a. 
 	Dymchurch őszintén meglepődött. Nyilvánvalóan nem ezt várta. 
 	– Nem értem – motyogta. – Ez egy új banda lehet. Azt mondja, 
 	Hampstead, Larches vil a? 
 	– Igen. Ma éj el tizenegykor kel vele találkoznom. 
 	– Ne tegye, uram! 
 	– Na látod! – tört ki Tuppence. Tommy elpirult. 
 	– Ha azt hiszi, felügyelő... – heveskedett Tommy, de a felügyelő
 	csil apítóan felemelte a kezét. 
 	– Megmondom, mire gondolok, Mr. Blunt. Ma éj el tizenegykor
 	önnek itt a helye, az irodában. 
 	– Hogy? – kiáltott fel meglepetten Tuppence. 
 	
 	– Itt az irodában. Nem érdekes, honnan tudom, de ön ma kapott
 	egy kék levelet. Annak a hogyishívjáknak ez a levél kel . 
 	Magát
 	kibolondítja 
 	Hampsteadbe, 
 	ő 
 	pedig 
 	– 
 	miután
 	megbizonyosodott arról, hogy maga elment, s az egész épület üres – szép nyugodtan átkutatja az irodáját. 
 	– De miért hinné, hogy itt van a levél? Arra nem gondolhat, hogy
 	magammal vittem vagy továbbadtam? 
 	– Már bocsásson meg, uram, épp ez az, amire nem gondolhat. Ő
 	valószínűleg azt hiszi, hogy ön jóhiszemű üzletember, aki megvásárolta az irodát. Ebben az esetben a levél –
 	ugyanúgy, mint a
 	többi – valamelyik dossziéban hever. 
 	– Értem már – szólt közbe Tuppence. 
 	– Mi pedig meghagyjuk ebben a tudatban s rajtaütünk. 
 	– Szóval ez a terve? 
 	– Igen. Holtbiztos tipp. Lássuk csak, mennyi az idő? Hat óra. 
 	Általában mikor szokott elmenni? 
 	– Hat körül. 
 	– A szokásos időben zárja be az irodát. Aztán valamivel később
 	visszaosonunk. Nem hinném, hogy tizenegynél előbb idejönnének, 
 	de sosem lehet tudni. Ha megbocsát, én most kimegyek körülnézni, 
 	nem figyeli-e valaki a házat. 
 	Dymchurch távozott és Tommy rögvest győzködni kezdte Tuppence-t. Eltartott egy ideig, de végül is Tuppence beadta a
 	derekát. 
 	– Rendben. Feladom. Hazamegyek, s otthon ülök, mint a jó kislányok. De várj csak, fiatalember! Megfizetsz még, amiért
 	kihagytál a játékból! 
 	Dymchurch ebben a pil anatban érkezett vissza. 
 	– Úgy látszik, tiszta a levegő. Azért jobb az óvatosság. A szokott
 	módon és időben induljon el. Ha már elment, nem figyelik tovább az
 	épületet. 
 	Tommy behívta Albertet. Röviden utasításokat adott, majd mind a
 	négyen elindultak a garázs felé. Tuppence vezetett, mel ette Albert
 	ült, Tommy és a detektív hátul. A kora esti forgalomban hamar
 	dugóba kerültek. Tuppence hátranézett és bólintott. Tommy és a
 	detektív gyorsan kiugrott a kocsiból, éppen az Oxford Street kel ős
 	közepén. Tuppence továbbhajtott. 
 	II. 
 	– Jobb, ha nem megyünk be azonnal – ajánlotta Dymchurch. 
 	– Magánál van a kulcsa? Tommy bólintott. 
 	– Mit szólna egy jó vacsorához? Talán korai még, de a házzal szemben van egy kis vendéglő. Az ablak mögül szemmel tarthatjuk az irodát. 
 	Tommy kifejezetten jól érezte magát a felügyelő
 	társaságában. Dymchurch elsősorban kémkedési ügyekkel foglalkozott, s meglepő történeteket mesélt vacsora alatt. 
 	Nyolc óráig maradtak az étteremben, amikor is Dymchurch azt javasolta: nézzenek körül. 
 	– Már eléggé besötétedett – magyarázta. – Talán be tudunk surranni. 
 	Átmentek az úttesten, óvatosan körülkémlelve az elhagyatott utcán, majd gyorsan beosontak a kapun. 
 	Kettessével vették a lépcsőfokokat, s máris ott voltak az ajtó előtt. Tommy éppen bedugta a kulcslyukba a kulcsát, mikor halk füttyentést hal ott a háta mögül. 
 	– Miért fütyül? – kérdezte élesen. 
 	– Én nem fütyültem – felelte Dymchurch meglepetten. – Azt hittem, maga az. 
 	– Akkor valaki... 
 	Nem jutott tovább. Erős karok ragadták meg hátulról, s mielőtt még kiálthatott volna, valami édeskés, émelyítő
 	dolgot nyomtak a szája és orra elé. 
 	Derekasan küzdött, de a kloroform gyorsan megtette a magáét. Fordult kettőt körülötte a világ, s eszméletlenül csuklott össze. 
 	Nem tudta, mennyi idő telt el, míg teljesen visszanyerte öntudatát. Betömött száj al félig feküdt, félig ült az irodája sarkában. Két férfi szorgosan és nagy káromkodások közepette forgatta ki az íróasztal fiókjait, kutatta át a szekrényeket. 
 	– A szentségit, főnök – szólalt meg rekedtes hangon a magasabbik
 	
 	-, felforgattuk az egész istenverte bagázst, és sehol semmi. 
 	– Itt kel lennie – morogta dühösen a másik. – Nem volt nála, el meg nem vihette. 
 	Megfordult beszéd közben, s Tommy legnagyobb megdöbbenésére Dymchurch felügyelőt ismerte fel benne. 
 	Szélesen elvigyorodott, mikor meglátta Tommy döbbent ábrázatát. 
 	– No, nézd csak, fiatal barátunk magához tért. Kissé meglepődött, igaz? Pedig a dolog rém egyszerű. Gyanút fogtunk, hogy valami nincs rendben a Blunt ügynökség körül. Felajánlottam, hogy kiderítem, mi a helyzet. Ha az új Mr. Blunt valóban kém, gyanút fog, ezért először a cimborámat, Carl Bauert küldtem ide. Az volt a feladata, hogy felhívja magára a figyelmet azzal az átlátszó mesével, így is tett, aztán megjelentem a színen én. Marriot felügyelő
 	nevét felhasználva sikerült is a bizalmába férkőznöm. A többi már gyerekjáték volt. 
 	Nagyot nevetett. 
 	Tommy szíves-örömest mondott volna neki egy-két keresetlen szót, de pecekkel a szájában csak szemeit tudta dühödten forgatni. Még csak mozdulni sem bírt. 
 	Leginkább a férfi meglepő átváltozásán csodálkozott. 
 	Dymchurch „felügyelő" tipikus angolként viselkedett. Most pedig egy akcentus nélkül beszélő külföldi magasodott föléje. 
 	– Coggins, öregem – szólt oda a gengszter kinézetű
 	cimborájának
 	-, fogd az ólmosbotot, s ál j ide fiatal barátunk mel é. Ki akarom venni a pecket. Remélem, érti, drága uram, hogy nagy ostobaságot követne el, ha kiabálni kezdene. De biztos vagyok benne, hogy nem fog. Maga egész intel igens fickónak látszik. 
 	Gyakorlott mozdulattal kikapta a pecket Tommy szájából, majd hátralépett. 
 	Tommy megmozgatta elmerevedett ál kapcsát, nyelvét körbejáratta a szájában, kettőt nyelt – és egy szót sem szólt. 
 	– Gratulálok az önuralmához, uram! Úgy látom, tisztában van a helyzetével. Nem akar nekünk mondani valamit? 
 	– A mondókámat megtartom magamnak. Arra ítéletnapig várhatnak. 
 	– Ó! Akkor majd én kérdezek: hol van a levél, Mr. Blunt? 
 	– Drága öregem, nem tudom – felelte Tommy vidáman. –
 	Nálam nincs. Ugyanolyan jól tudja, mint én. A maga helyében én tovább keresném. Jó nézni magát, amint Coggins barátjával bújócskázik. 
 	
 	A hajdani felügyelő arca elsötétült. 
 	– Maga túlságosan pimasz, Mr. Blunt. Látja ott azt a ládikát? Coggins játékszerei vannak benne: vitriol... 
 	vasrudak, amiket fel lehet izzítani... 
 	Tommy bánatosan ingatta a fejét. 
 	– Téves diagnózis – mormolta. – Rosszul ítéltük meg ezt a történetet. Ez nem svindli. Halandzsa, s maga az utolérhetetlen Háry János. 
 	– Miféle hülyeséget locsog itt össze-vissza? – bődült el a másik. 
 	– Ó, látom, nem olvassa a klasszikusokat. Kár! 
 	– Ostoba fajankó! Megteszi, amit akarunk vagy nem? 
 	Szóljak inkább Cogginsnak, hogy szedje elő a szerszámait? 
 	– Ne legyen ilyen türelmetlen. Természetesen megteszem, amit kíván. Csak mondja meg, mi legyen az. Remélem nem képzeli, hogy nincs más vágyam, mint kicifrázni a képem. S
 	ha még nem említettem volna: rostélyost sem szívesen csináltatnék magamból. Utálom, ha megégetnek. 
 	Dymchurch megvetően nézett rá. 
 	– Gott. Milyen gyávák ezek az angolok! 
 	– Józan ész, drága barátom, csupán józan ész. Hagyjuk azt a vitriolt, és térjünk a tárgyra. 
 	– A levelet akarom! 
 	– Már mondtam: nincs nálam. 
 	– Tudjuk. Azt is tudjuk, kinél van. A lánynál. 
 	– Igaza lehet. Talán bedugta a táskájába, mikor a maga Carl barátja meglepett bennünket. 
 	– Tehát nem tagadja. Okos fickó. Akkor most megírja a maga Tuppence-ének, hogy azonnal hozza ide azt a levelet. 
 	– Nem tehetem... – kezdte Tommy, de a másik belefojtotta a szót. 
 	– Szóval nem teheted? – dörögte. – Mindjárt meglátjuk. 
 	Coggins! 
 	– Ne siessen már annyira! Es várja meg, amíg befejezem a mondatot. Az ördögbe is, nem vagyok olyan csodabogár, aki az orrával vagy a könyökével tud írni. 
 	– Tehát megírja? 
 	– Természetesen. Hát nem épp ezt mondtam? 
 	Engedelmeskedni fogok. De semmi kel emetlenséget nem okoz Tuppence-nek, igaz? Biztos vagyok benne, hogy nem fog. Olyan rendes lány. 
 	– Nekünk csak a levél kel – mondta Dymchurch, de alattomos mosoly játszott az arcán. 
 	Bólintott, mire Coggins letérdelt, s kioldozta Tommy kezét. 
 	
 	– Így már jobb! Lenne olyan kedves, Coggins és odaadná a töltőtol amat? Azt hiszem, az asztalon van. 
 	Coggins savanyú ábrázattal vitte oda egy darab papírral együtt. 
 	– Vigyázzon, mit ír – fenyegetőzött Dymchurch. – Magára bízzuk, de ha átver bennünket, meghal. És lassan, nagyon lassan... 
 	– Ebben az esetben persze minden tőlem telhetőt elkövetek. 
 	Gondolkozott néhány percig, majd sebesen írni kezdett. 
 	– Ez megfelel? – nyújtotta át az írást. 
 	Drága Tuppence! 
 	Gyere ide azonnal, légy szíves, és hozd magaddal a kék levelet! Itt és most akarjuk megfejteni. Sürgős! 
 	Francis
 	– Francis? – csodálkozott az álfelügyelő. – így hívja magát? 
 	– Mivel nem volt ott a keresztelőmön, nem tudhatja, ez a nevem vagy sem. De gondolom, a cigarettatárca, amit kivett a zsebemből, meggyőzi arról, hogy igazat írtam. 
 	Dymchurch az asztalhoz lépett, felvette a tárcát, s megnézte rajta a bevésést. 
 	– Örülök, hogy ilyen értelmesen viselkedik – mondta vigyorogva, és visszatette a cigarettatárcát. – Coggins, add oda ezt a papírt Vassilynak. Kinn őrködik. Mondd meg neki: induljon azonnal. 
 	A következő fél óra csigalassúsággal telt. Dymchurch egyre sötétebb arccal járkált föl-alá. 
 	– Ha átvert bennünket... – fordult fenyegetően Tommyhoz. 
 	– Kár, hogy nincs kártyánk! Játszhatnánk pikétet. Úgy gyorsabban telne az idő – beszélt mel é Tommy. -A nők mindig megvárakoztatják az embert. Remélem, nem fogja bántani az én kis Tuppence-met? 
 	– Ugyan dehogy! Szépen elintézzük, hogy mindketten ugyanarra a helyre kerüljenek. 
 	– Képes lennél rá, te disznó – szűrte a szót a foga közt Tommy. 
 	Hirtelen mozgás támadt a külső irodában. Egy férfi – akit Tommy még nem látott eddig – dugta be a fejét, és oroszul dörmögött valamit. 
 	– Nagyszerű – szólalt meg Dymchurch. – Jön... és egyedül. 
 	Tommy szíve nagyot dobbant. Félt – val otta be magának. 
 	A következő percben meghal otta Tuppence hangját. 
 	– Na lám, Dymchurch felügyelő! Elhoztam a levelet. Hol van Francis? 
 	Belépett az ajtón, de abban a pil anatban Vassily hátulról Belépett az ajtón, de abban a pil anatban Vassily hátulról elkapta, és befogta a száját. Dymchurch kitépte a kezéből a táskát, s kiborította a tartalmát. Nagy üdvrivalgással mutatta fel a kék borítékot. 
 	Ám ekkor Tuppence irodájának ajtaja hangtalanul kinyílt. 
 	Marriot felügyelő és két revolveres férfi lépett a szobába. 
 	– Kezeket fel! – hangzott el entmondást nem tűrően. Nem volt el enál ás. Dymchurch automatája az asztalon hevert, a másik kettőnél pedig nem volt fegyver. 
 	– Remek fogás – örvendezett Marriot, amint az utolsó bilincset is bekattintotta. – Bízom benne, hogy még több ilyenben lesz részünk. 
 	Dymchurch szinte remegett dühében. 
 	– Átkozott boszorkány! – sziszegte Tuppence felé. – Maga az oka mindennek! 
 	Tuppence felnevetett. 
 	– Nem csak én. Már akkor gyanút fogtam, mikor ma délután – megemlítette a tizenhatos számot. Valójában Tommy levele igazolta feltételezésemet. Amikor maguk ketten kiszál tak a kocsiból, felhívtam Marriot felügyelőt, s Alberttel elküldtem neki az iroda pótkulcsát. Én meg egyedül jöttem az üres kék borítékkal a táskámban. 
 	– Tommy? – ütötte meg Dymchurch fülét a név. 
 	– Tommy – akit végre kiszabadítottak kötelékeiből –
 	csatlakozott hozzájuk. 
 	– Nagyszerű voltál, Francis – mondta Tuppence-nek, s megfogta a kezét. Majd Dymchurch-hoz fordult. 
 	– Ahogy mondtam, drága barátom, olvasnia kel ene a klasszikusokat! 
 	ÖTÖDIK FEJEZET
 	IMPASSZ A KIRÁLYNAK
 	Nyirkos, nedves szerda volt. Tuppence lustán kiejtette kezéből a Daily Leadert. 
 	– Tudod, min gondolkodom, Tommy? 
 	– Fogalmam sincs. Neked mindig annyi mindenen jár az eszed, s ráadásul egyszerre. 
 	– Mi lenne, ha elmennénk táncolni. Tommy sietősen felkapta a Daily Leadert. 
 	– A hirdetésünk egész jól mutat – jegyezte meg féloldalra hajtva fejét. – „Blunt Briliáns Detektívjei". Tudod, Tuppence, hogy ez csak rád vonatkozik. Minden elismerésem a tiéd. 
 	– A táncról beszéltem. 
 	– Van itt valami különös dolog, amit most fedeztem fel az újságokban. Nem tudom, észrevetted-e. Nézzük ezt a három Daily Leadert. Meg tudnád mondani, miben különböznek egymástól? 
 	
 	Tuppence némi kíváncsisággal vette a kezébe a lapokat. 
 	– Mi különös van ebben? Az egyik mai, a másik tegnapi, ez pedig tegnapelőtti. 
 	– Sziporkázó, kedves Watsonom! De nem erre gondoltam. 
 	Figyeld meg a címet: „Daily Leader" – hasonlítsd össze a hármat! Találsz-e köztük különbséget? 
 	– Nem, sőt mi több: nem hiszem, hogy egyáltalán lenne. 
 	Tommy nagy sóhajtással érintette össze uj hegyeit, a jól ismert Sherlock Holmes-i minta szerint. 
 	– Ez az! Többször olvasod az újságokat, mint én, mégis én vettem észre. Ha megnézed a mait, láthatod, hogy van egy pici, fehér pötty a D szárának közepén, s van egy az L-en is. A tegnapi újságban a fehér pöttyök nem az első szóban vannak, hanem a Leader L-jén. A tegnapelőttiben pedig a Daily D-jén. Tehát: a pöttyök minden nap más-más helyre kerülnek. 
 	– Miért? 
 	– Újságírói titok. 
 	– Azaz te sem tudod. De térjünk csak vissza az előbbi témánkra! 
 	– Miért? Miről beszéltünk? 
 	– Álarcosbálról. Tommy felnyögött. 
 	– Csak oda ne, Tuppence! 
 	– Kislánykoromban mindig arról panaszkodtak körülöttem a nők, hogy a férfiak – különösen a férjek – igen léhák: isznak, 
 	dorbézolnak, 
 	késő 
 	éjszakáig 
 	kimaradnak. 
 	Kivételesen szép és okos feleség kel ahhoz, hogy otthon tartsa őket. Most meg? Újabb elveszett il úziók! A feleségek majd elepednek egy jó kis táncért, s amiatt siránkoznak, hogy a férjük papucs és fél tízkor már aludni akar. Pedig te olyan jól táncolsz, Tommy! 
 	– Hízelegni aztán tudsz! 
 	– Az az igazság, hogy nem csak szórakozni mennénk. Ez az újsághirdetés izgat. 
 	Újra felvette az újságot és hangosan olvasta. 
 	– Három kört hívok. 12 ütés. Pikk ász. Impassz a királynak." 
 	– Elég drága bridzstanulási lehetőség – kommentálta Tommy. 
 	– Ne légy szamár! Ennek semmi köze a bridzshez. Tudod, tegnap egy lánnyal ebédeltem a Pikk Ászban. Ez egy furcsa kis pincehelyiség Chelsea-ben. Kis, ajtóval zárható boxok sorakoznak mindkét oldalon. Ő mesélte, milyen jópofa hely: bohém alakok járnak oda, sonkás tojást és vajas pirítóst szolgálnak fel... 
 	– És arra gondoltál...? 
 	– A három kőr az álarcosbált jelenti, a 12 ütés holnap éjfélt, a pikk ász pedig a Pikk Ászt. 
 	– És az impassz a királynak? 
 	– Nos, éppen ezt kel ene kitalálnunk. 
 	– Nem csodálkoznék, ha igazad lenne – mondta nagylelkűen Tommy -, de nem értem, miért akarsz beleavatkozni mások szerelmi ügyeibe. 
 	– Nem avatkozom bele. Csupán tapasztalatot akarok szerezni. Gyakorlatra van szükségünk. 
 	– Hát, itt úgy sincs különösebb tennivalónk – egyezett bele Tommy. – Tehát végül is oda lyukadtunk ki, hogy táncolni megyünk. S még te mondtad, hogy én beszélek mel é. 
 	Tuppence nagyot kacagott. 
 	– Ne légy ünneprontó! Felejtsd el, hogy már harminckét éves vagy, s van egy ősz hajszálad! 
 	– Hiába, a nőknek sosem tudtam el enál ni – mormolta a férj. – Csináljak bolondot magamból, s húzzak jelmezt? 
 	– Hát persze, de ezt nyugodtan rám bízhatod. Remek ötletem támadt. 
 	Tommy rossz előérzettél nézett az asszonyra. Mindig gyanakvással fogadta felesége „briliáns" ötleteit. 
 	Mikor másnap este hazaért, Tuppence nagy örömmel fogadta. 
 	– Megjött! 
 	– Mi? 
 	– A ruha. Gyere, nézd meg! 
 	Tommy követte. Az ágyon kiterítve komplett tűzoltó-
 	egyenruha és fényes sisak fogadta. 
 	– Szent isten! – nyögte Tommy. – Beléptem a Wembley tűzoltóosztagba? 
 	– Még egyet találhatsz! Használd a kis szürke agysejtjeidet, mon ami. Koncentrálj, Watson! 
 	– Várj egy picit! Sejtem már. Rajtad milyen ruha lesz? 
 	– Az egyik kék öltönyöd, amerikai kalap és szarukeretes szemüveg. 
 	– Megvan! McCarty! Én pedig Riordan. 
 	– Így igaz. Arra gondoltam, kipróbálhatnánk az amerikai detektív módszert is. De most én lennék a sztár, te pedig egyszerűen a segédem. 
 	– Ne felejtsd el – figyelmeztette Tommy -, hogy mindig Denny ártatlan kis megjegyzése vezeti a helyes útra McCartyt. 
 	De Tuppence csak nevetett. Elemében volt. 
 	Az este nagyon izgalmasan indult. A nyüzsgés, a zene, a fantasztikus ruhák – minden közrejátszott, hogy a fiatal pár jól érezze magát. Tommy is megfeledkezett az unalmas férj szerepéről, akit akarata el enére cipeltek el valahová. 
 	
 	Éjfél előtt tíz perccel kocsiba ültek, s elhajtottak a híres-nevezetes Pikk Ászba. Valóban lebuj volt, középszerű és csiricsáré, ennek el enére tele jelmezesekkel. A házaspár az egyik boxban foglaltatott magának helyet. Félig nyitva hagyták az ajtót, hogy láthassák, mi történik odakinn. 
 	– Vajon kik a mi embereink? – türelmetlenkedett Tuppence. – Mit szólsz ott, ahhoz a galambvirághoz a vörös Mefisztóval? 
 	– És a gonosz mandarinhoz azzal a csatahajónak öltözött nővel, aki szerintem inkább rombolónak látszik? 
 	– És aki erre jön, mint kőr dáma? Egész jól néz ki. 
 	A kérdéses lány a szomszédos boxba ment be kísérőjével, aki „újságpapír-embernek" öltözött Alice Csodaországából. 
 	– Biztos vagyok benne, hogy ez egy igazi bűnbarlang –
 	ál apította meg Tuppence nagy megelégedettséggel a hangjában. 
 	Éles tiltakozó kiáltás hal atszott át a szomszéd boxból, amit aztán harsány férfinevetés nyomott el. Mindenki nevetett és énekelt. A rikoltozó női hangok túlharsogták a mély férfihangokat. 
 	– Lám csak, az újságpapír-ember egyedül távozik. Mit gondolsz, hová megy? 
 	– 
 	Biztosan 
 	innivalóért 
 	– 
 	válaszolt 
 	Tommy. 
 	–
 	Legszívesebben én is azt tenném. 
 	– Ilyen sokáig tart neki? – jegyezte meg Tuppence öthat perc múlva. – Tommy, nagy szamárnak tartanál, ha... –
 	elhal gatott. 
 	Hirtelen felál t. 
 	– Benézek a szomszéd boxba. 
 	– Figyelj ide, Tuppence... nem... 
 	– Valami baj van. Biztos vagyok benne. Ne próbálj megál ítani! 
 	Kisietett a boxukból, Tommy utána. A mel ettük lévő ajtó zárva volt. Tuppence belökte és belépett. 
 	A kőr dámának öltözött lány összekuporodva ült a box sarkában a falnak támaszkodva. Meredtein nézett rájuk, de meg sem moccant. Piros-fehér ruhájának bal oldalán a kártyaminta valahogy összezavarodott. A kel eténél jóval több volt a piros... 
 	Tuppence rémülten felsikoltott. Tommyt is elborzasztotta a látvány: egy drágakővel kirakott tőr markolata, éppen a szív alatt. Tuppence letérdelt a lány mel é. 
 	– Gyorsan, Tommy, még él. Kerítsd elő az igazgatót, és sürgősen szerezz egy orvost! 
 	– Jól van. Ne felejtsd el: nem nyúlhatsz a tőrhöz! 
 	– Vigyázok. Siess! 
 	
 	A férfi kisietett, behúzva maga után az ajtót. Tuppence átkarolta a lányt, aki gyenge mozdulatot tett a kezével, jelezve, hogy szeretne megszabadulni az álarctól. 
 	Tuppence óvatosan levette róla. A lány rózsás arca hamvas, üde, de a csil ogó szemek tele fájdalommal, rettegéssel, hirtelen csodálkozással. 
 	– Szegénykém. Tud beszélni egyáltalán? Meg tudná mondani, ki tette? 
 	A csil ogó szemek Tuppence-ra szegeződtek. A lány mélyeket sóhajtott, egyre csak Tuppence-t nézte, majd végül megszólalt:
 	– Bingo... – suttogta elhaló hangon. Kezei elernyedtek, feje előrehanyatlott. 
 	Tommy érkezett két férfi kíséretében. A magasabbik, kezében a nélkülözhetetlen orvosi táskát szorongatva, előfurakodott. 
 	Tuppence elengedte a lány fejét, s helyet adott az érkezőnek. 
 	– Azt hiszem, meghalt... – elakadt a hangja. 
 	Az orvos fölé hajolt és a pulzusát igyekezett kitapintani. 
 	– Nincs mit tenni. Jobb, ha mindent így hagyunk, míg a rendőrség meg nem érkezik. 
 	Tuppence kissé akadozva elmondta, mi történt, de jövetelük okáról egy szót sem ejtett. 
 	– Fura ügy – meditált félhangosan az orvos. – Nem hal ott semmit? 
 	– Csak egy kiáltást, de aztán a férfi felnevetett. 
 	Természetesen nem gondoltam... 
 	– Hát persze – értett egyet a doktor. – És az a férfi álarcot viselt? Nem ismerné fel? 
 	– Attól tartok, nem. És te, Tommy? 
 	– Én sem. 
 	– Először is azonosítani kel ezt a szegény teremtést –
 	vélekedett az orvos. – Aztán, remélem a rendőrség elég gyorsan ki fogja deríteni az ügyet. Már itt is vannak. 
 	HATODIK FEJEZET
 	AZ ÚJSÁGPAPÍR-EMBER
 	Hajnali három óra volt, mire a megviselt, elkeseredett házaspár hazaért. Tuppence még sokáig nem tudott elaludni. Álmatlanul hánykolódott az ágyban, s egyre csak azokat a rémülettől dermedt szemeket látta maga előtt. 
 	Lassan hajnalodott már, mikor mély, álomtalan álomba zuhant. Fényes nappalra ébredt. Tommy felöltözve ál t az ágy mel ett, és gyengéden rázogatta. 
 	– Ébredj, öregem. Itt van Marriot felügyelő és egy másik férfi. 
 	
 	Beszélni akarnak veled. 
 	– Mennyi az idő? 
 	– Mindjárt tizenegy. Szóljak Alice-nek, hogy hozza a teádat? 
 	– Igen, légy szíves. Mondd meg Marriot-nak: tíz perc múlva ott
 	vagyok. 
 	Negyed órával később Tuppence beviharzott a nappaliba. A nyílt tekintetű, komoly arcú Marriot felügyelő
 	felál t, hogy üdvözölje. 
 	– Jó reggelt, Mrs. Beresford. Ez Sir Arthur Merivale. 
 	Tuppence kezet fogott a magas, sovány, elgyötört tekintetű, őszülő hajú férfival. 
 	– Az éjszaka történt, szomorú eset miatt kerestük fel –
 	fogott bele Marriot felügyelő. – Sir Arthur a maga szájából szeretné hal ani, amit az a szegény hölgy mondott a halála előtt. Nagyon nehéz őt meggyőzni. 
 	– Nem tudom elhinni – heveskedett Sir Arthur – hogy Bingo Hale akár egy uj al is hozzányúlna Verához. 
 	– Sikerült egy-két dolgot kiderítenünk – folytatta Marriot. –
 	Mindenekelőtt megtudtuk, hogy a hölgy: Lady Merivale. Sir Arthur azonosította. Mondanom sem kel , mit érezhetett. 
 	Majd megkérdeztem tőle: ismer-e Bingo nevű férfit. 
 	– Meg kel értenie, Mrs. Beresford, Hale kapitány a legjobb barátom – vágott közbe Sir Arthur. – Az ismerősei csak Bingónak hívják. Gyakorlatilag nálunk lakik. Ma reggel is a házunkban tartózkodott, mikor letartóztatták. Nem tudok másra gondolni, mint hogy ön téved: lehetetlen, hogy a feleségem az ő nevét említette. 
 	– A tévedés sajnos kizárva – mondta Tuppence. – „Bingo tette...", ezek voltak az utolsó szavai. 
 	A boldogtalan ember leroskadt egy székre, arcát kezébe temette. 
 	– Hihetetlen! De hát miért? Én értem magát, Marriot felügyelő. Maga azt hiszi, hogy Hale a feleségem szeretője volt. De még ha igaz is – amit egy percig sem hiszek -, mi oka lehetett rá, hogy megölje? 
 	Marriot felügyelő köhintett. 
 	– Nem kel emes dolog erről beszélni, uram. Hale kapitány az utóbbi időben igen nagy figyelmet fordított egy fiatal, dúsgazdag 
 	lányra. 
 	Lady 
 	Merivale 
 	esetleg
 	megakadályozhatta volna Hale kapitány házasságát. 
 	– Ez vérlázító, felügyelő! – Sir Arthur dühösen felpattant. 
 	– Elnézést, Sir Arthur, de sajnos biztos vagyok a dolgomban. Ön mondta, hogy Hale kapitánnyal együtt határozták el, elmennek arra a szórakozóhelyre. A felesége ebben az időben látogatóban volt, s ön nem is sejtette, hogy ő is oda készül. 
 	– Valóban nem tudtam róla. 
 	– Mutassa meg, kérem Mrs. Beresford, Sir Arthurnak a hirdetést! 
 	Tuppence teljesítette a felügyelő kérését. 
 	– A dolog teljesen egyértelmű. A hirdetést Hale kapitány adta fel. Ők már korábban megbeszélték, hogy ott találkoznak. De ön előző nap váratlanul meggondolta magát, így hát figyelmeztetni kel ett az ön feleségét. Ez a magyarázata az „impasszolni a királyt" kifejezésnek. Ön az utolsó 
 	pil anatban 
 	rendelte 
 	meg 
 	a 
 	ruháját 
 	egy
 	jelmezkölcsönzőből. 
 	Hale 
 	kapitány 
 	azonban 
 	otthon
 	készítette el. Ő volt az újságpapír-ember. Tudja, Sir Arthur, mit találtunk a felesége kezében? Egy darab újságpapírt! 
 	Utasítást adtam az embereimnek, hogy hozzák el Hale kapitány jelmezét az ön házából. Mire visszaérek a Yardra, már biztosan ott lesz. Ha szakadást találunk rajta, amibe beleil ik a letépett darab – az ügy befejeződik. 
 	– Nem talál ilyesmit. Ismerem Bingo Hale-t. 
 	Késő este csengettek. A fiatal pár meglepetésére ismét Marriot felügyelő ál t az ajtóban. 
 	– Gondolom, Blunt briliáns detektívjei szívesen hal anák az újabb fejleményeket – közölte mosolyogva. 
 	– Hogyne. Iszik valamit? – Tommy választ sem várva a nyomozó keze ügyébe helyezett egy pohár italt. 
 	– Teljesen világos az ügy – fogott bele a felügyelő néhány perc múlva. – A tőr a hölgyé volt. Nyilvánvalóan öngyilkosság látszatát akarták kelteni. De hála önöknek, a terv nem jött be. Jónéhány levelet találtunk. A hölgynek már régóta viszonya volt Hale kapitánnyal, amit Sir Arthur még esek nem is sejtett. És megtaláltuk az utolsó láncszemet –
 	a Daily Leader letépett darabját. Pontosan il ik Hale kapitány elszakadt jelmezéhez. Az ügy teljesen világos, egyértelmű. Igaz is, elhoztam a bizonyítékról készített fotókat. Gondoltam, érdekelni fogja magukat. Nagyon ritkán találkozik az ember ilyen egyszerű esettel. 
 	– Tommy, szerinted miért hangsúlyozta annyira a felügyelő, hogy ez teljesen tiszta, egyértelmű eset? – kérdezte Tuppence, miután férje kikísérte a késői vendéget. 
 	– Nem tudom. Talán önelégültségből. 
 	– Egyáltalán nem. Szerintem inkább bosszantani akart bennünket vagy ösztökélni? Tudod, Tommy, a hentesek például nagyon sokat tudnak a húsról, nem így van? 
 	– Biztosan, de mi a csudát... 
 	– Ugyanúgy, a detektívek jól ismerik a bűnözőket. Valahogy megérzik az igazságot, de az el enkezőjét is. Nyomozói ösztöne azt súgja Marriot-nak, hogy Hale kapitány nem bűnöző, de minden tény egyértelműen el en szól. Utolsó lehetőségként – minden józan érv el enére – arra próbál rávenni bennünket, hogy gondoljuk át mégegyszer a tegnapi estét. Hátha eszünkbe jut valami apróság, ami esetleg más megvilágításba helyezi a történteket. És különben is, miért nem lehet egyszerű öngyilkosság? 
 	– Ne felejtsd el, mit mondott! 
 	– Tudom, de nézzük más megközelítésből! Bingo tette, azaz a kapcsolatuk hajszolta az öngyilkosságba. Ez is lehetséges. 
 	– Igaz. Csakhogy ez nem magyarázza meg a letépett újságdarabot. 
 	– 
 	Nézzük 
 	meg 
 	Marriot 
 	fényképeit! 
 	Elfelejtettem
 	megkérdezni tőle, hogy mit val ott Hale. 
 	– Én megkérdeztem a folyosón. Tagadja, hogy akár csak beszélt is volna Lady Merival el az éj el. Azt ál ítja, valaki egy cédulát nyomott a kezébe, amire az volt írva: „Ma éj el nem találkozhatunk. Arthur gyanakszik." A levelet persze nem tudta megmutatni, s nem is tűnik hihetőnek. Különben is, mindketten tudjuk, hogy vele volt a Pikk Ászban, hiszen láttuk. 
 	Tuppence 
 	bólintott 
 	és 
 	belemerült 
 	a 
 	fényképek
 	tanulmányozásába. 
 	Az egyiken volt a letépett darab, amin csak DAILY LE
 	felirat volt tisztán kivehető. A másikon az újság első oldala, közepén kis, kerek lyukkal. Semmi kétség: a két részlet pontosan összeil ett. 
 	– Mik azok a jelek ott benne? – kérdezte Tommy. 
 	– Öltések. Itt varrták össze a jelmezhez szükséges darabokat. 
 	– Már azt hittem, egy új pont-szisztéma. Szavamra, Tuppence, lúdbőrözik a hátam, ha arra gondolok, milyen könnyedén beszélgettünk azokról a pöttyökről és a j hirdetésről. 
 	Tuppence nem válaszolt. Tommy ránézett és döbbenten látta, hogy a felesége rémült tekintettel mered maga elé. 
 	– Tuppence, mi van veled? – rázogatta gyengéden a karjánál. 
 	Tuppence azonban meg sem moccant, végül mégiscsak megszólalt távoli, fátyolos hangon. 
 	– Denis Riordan. 
 	– Hogy? – csodálkozott Tommy. 
 	– Éppen te mondtad. Egy egyszerű, ártatlan megjegyzés! 
 	Keresd elő, légy szíves, az e heti Daily Leadert. 
 	
 	– Min töröd a fejed? 
 	– Hála neked, azt hiszem, rájöttem. Ez a keddi újság címoldala. Mintha úgy emlékeznék, hogy a keddi Leader L-jén volt a két pötty. Itt a Daily D-jén és L-jén van egy-egy. 
 	Hozd az újságokat, s bizonyosodjunk meg. 
 	Az összehasonlítás alapján kiderült, hogy Tuppence jól emlékezett. 
 	– Azért nem lehetünk teljesen biztosak benne. Lehet, hogy csak egy másik kiadás – aggodalmaskodott Tommy. 
 	– Meglehet. Mindenesetre adott egy ötletet. Nem lehet véletlen. Ha igazam van, csak egy megoldás lehetséges. 
 	Hívd fel Sir Arthurt, Tommy! Kérd meg, hogy sürgősen jöj ön ide. Mondd azt, hogy fontos híreim vannak a számára. Majd kerítsd elő Marriott. A Yardon meg tudják adni a címét, ha már hazament. 
 	Fél óra múlva megérkezett Sir Arthur. Nagyon izgatottnak látszott. Tuppence elébe ment. 
 	– Ne haragudjon, hogy így idecitáltuk, de a férjemmel rájöttünk valamire, amiről – úgy gondoltuk – önnek is azonnal tudnia kel . Üljön le, kérem. Tudom, nagyon szeretné tisztázni a barátját. Sir Arthur szomorúan rázta a fejét. 
 	– így volt. De a tények előtt nekem is fejet kel ett hajtanom. 
 	– Mit szólna ahhoz, ha azt mondanám: olyan bizonyíték van a kezemben, mely felmenti őt minden vád alól. 
 	– El lennék ragadtatva, Mrs. Beresford. 
 	– Tegyük fel, találkoztam egy lánnyal, aki éppen abban az időpontban táncolt Hale kapitánnyal, mikor ő ál ítólag a Pikk Ászban volt. 
 	– Bámulatos! – kiáltotta Sir Arthur. – Tudtam, hogy valami nem stimmel. Szegény Vera, akkor mégiscsak öngyilkos lett. 
 	– Aligha. Megfeledkezik a másik férfiról. 
 	– Milyen másik férfi? 
 	– Akit a férjemmel mindketten láttunk a boxból kijönni. Érti, Sir Arthur, kel ett lennie egy másik újságpapír-embernek a mulatóban. Erről jut eszembe: ön milyen jelmezben volt? 
 	– Én? XVI . századi hóhérnak öltöztem. 
 	– Milyen találó – jegyezte meg halkan Tuppence. 
 	– Ezt hogy érti, Mrs. Beresford? 
 	– A szerepére értettem. Elmondjam, hogy látom én ezt az ügyet, Sir Arthur? Az újságpapír-ember jelmeze pil anatok alatt felhúzható a hóhérruhára. Ezt megelőzően elég egy kis üzenet Hale kapitánynak, miszerint ne találkozzon a hölggyel. De ez a hölgy semmit nem tud erről az üzenetről. 
 	A megbeszélt időben odamegy a mulatóba, meglátja azt a jelmezes alakot, akivel találkozni akart. Bemennek a boxba. Gondolom, a férfi megöleli, megcsókolja – Júdás csókjával – és leszúrja. Kiáltását elnyomja a férfi harsogó nevetése. A tettes nyomban eltávozik, a hölgy pedig rettegő iszonyattal mindvégig azt hiszi, hogy a szerelmese ölte meg. 
 	De a jelmez egy darabja a kezében maradt. A gyilkos rájött erre, hisz olyan ember, aki nagy figyelmet fordít a részletekre. Hogy a gyanú még inkább kiszemelt áldozatára terelődjék, úgy intézte, mintha azt az újságpapírt Hale kapitány jelmezéről szakították volna le. Ez pedig semmilyen nehézséggel nem járt, hiszen a két férfi ugyanabban a házban lakik. Pofonegyszerű volt a dolog: elszakította Hale kapitány jelmezét, pontosan ott, ahol övét a leszúrt asszony. A sajátját pedig elégette, ós szorgosan készült a szerető barát szerepére. 
 	Tuppence elhal gatott. 
 	– Nos, Sir Arthur? 
 	A férfi felál t és meghajolt. 
 	– Egy elbűvölő hölgy fantazmagóriája. Ön túl sok regényt olvas, asszonyom. 
 	– Úgy gondolja? – kérdezte Tommy. 
 	– És egy férj, akit a felesége bábként rángat – gúnyolódott Sir Arthur. – Nem hiszem, hogy találnának bárkit, aki ezt a szórakoztató mesét el is hinné maguknak. 
 	Hangosan felnevetett. Tuppence megkövülten hal gatta. 
 	– Megesküdnék, hogy ezt a nevetést hal ottam a Pikk Ászban. Azonkívül, azt hiszem, téved velünk kapcsolatban. 
 	Beresford a valódi nevünk, de van egy másik is. 
 	Felvett egy névjegykártyát az asztalról, s átnyújtotta Sir Merivalenek, aki hangosan olvasni kezdte. 
 	– Nemzetközi Nyomozóiroda... – hangja elful adt, levegő
 	után kapkodott. – Ó, hát maguk... Szóval ezért hozott ide Marriot ma reggel. Csapda volt... 
 	Lassan az ablakhoz sétált. 
 	– Milyen szép innen a kilátás – jegyezte meg. – Egész Londonra... 
 	– Marriot felügyelő – szólt hangosan Tommy, meglátva a szoba ajtajában megjelenő rendőrt. Sir Arthur szája mosolyra húzódott, mint aki magában jól mulat valamin. 
 	– Sejtettem. De engem nem kap el, felügyelő. Jobban szeretem a magam útját járni – mondta, és kezét az ablakpárkányra téve kivetette magát az ablakon. 
 	Tuppence felsikoltott, kezét fülére szorította, hogy ne hal ja a rettegve várt hangot: a test tompa puffanását. Marriot felügyelő elkáromkodta magát. 
 	
 	– Gondolnunk kel ett volna az ablakra – mondta aztán. –
 	Bár, ne feledjék, nehéz lett volna bizonyítani. Lemegyek, megnézem... 
 	– Szegény ördög – sajnálkozott Tommy. – Ha szerette a feleségét... 
 	A felügyelő bosszúsan félbeszakította:
 	– Szerette? Meglehet. Mindenesetre majd megőrült, hogy pénzhez jusson. Lady Merivale-nek nagy vagyona volt, neki pedig egy fityingje sem. Ha a felesége elhagyja és megszökik Hale kapitánnyal, ő koldusszegény maradt volna. 
 	– Hát ezért volt? 
 	– Persze. Elejétől fogva sejtettem, hogy Hale kapitány ártatlan. Mi sem estünk a fejünk lágyára a Yardon – de igen nehéz, ha a bizonyítékok ilyen egyértelműek. Lemegyek... 
 	az ön helyében, Mr. Beresford, adnék a feleségének egy kis konyakot. 
 	HETEDIK FEJEZET
 	AZ ELTŰNT HÖLGY ESETE
 	Megszólalt a csengő Mr. Blunt íróasztalán. Tommy és Tuppence a kukucskálóhoz sietett, ahonnan jól láthatták a külső szobába belépő ügyfelet. Az il ető csodálatos emberpéldány volt. Hat lábnál jóval magasabb. Bronzbarna arcában szikrázó, kék szemek csil ogtak. 
 	Tommy hirtelen ötlettel feltette a kalapját, kézbe vette a kesztyűjét és kifelé indult. A küszöbön zavartan megál t. 
 	– Ez az úr önnel szeretne beszélni, Mr. Blunt – szólalt meg Albert. 
 	Tommy a homlokát ráncolta, majd az órájára pil antott. 
 	– Háromnegyed tizenegykor a hercegnél kel lennem –
 	jelentette ki, majd kíváncsian a látogatóra nézett. – De addig van még néhány percem. Erre legyen szíves. 
 	Az ügyfél engedelmesen követte a belső irodába, ahol Tuppence ült jegyzettömbbel, ceruzával a kezében. 
 	– A titkárnőm, Miss Robinson – mutatta be Tommy. – Nos, uram, fogjunk hozzá. Azon túl, hogy a dolog bizonyára sürgős, hisz taxin jött, és nemrégiben járhatott az Északi-sarkon vagy a Délin? – semmit sem tudok. 
 	A látogató nagyot nézett. 
 	– Ez fantasztikus! – kiáltott fel. – Azt hittem, ilyesmit csak könyvekben csinálnak a detektívek! Hiszen a hivatalsegéd meg sem mondta a nevemet.! 
 	Tommy rosszal óan sóhajtott. 
 	– Ugyan, ugyan, semmiség az egész. A sarkvidéki éjféli nap különös hatást gyakorol a bőrre. Az ibolyántúli sugarak fotokémiai hatása ott másként érvényesül. No, de túlságosan is eltértünk a tárgytól. Mi szél hozta ide, tisztelt uram? 
 	– Először is bemutatkoznék, Mr. Blunt. Gabriel Stavansson vagyok. 
 	– Ó, hát persze! A neves utazó! Ha jól tudom, nemrég tért vissza az Északi-sarkról. 
 	– Három nappal ezelőtt. Egy barátom – aki az északi vizeken járt
 	– hozott haza a yachtján. Különben még legalább két hétig tartott volna az út. Nos, meg kel mondanom, hogy két évvel ezelőtt – mielőtt az utolsó expedíciómra elindultam volna –
 	eljegyeztem Mrs. Maurice Leigh Gordont... 
 	Tommy közbeszólt:
 	– Mi a hölgy leánykori neve? 
 	– Hermione Crane. Lord Lanchester kisebbik lánya –
 	sorolta könnyedén a mindenttudó Tuppence. – Férje az első világháborúban halt meg. 
 	Gabriel Stavansson bólintott, Tommy pedig csak ámult-bámult. 
 	– Pontosan így van – szólt a sarkkutató. – Ahogy tehát említettem, 
 	eljegyeztük 
 	egymást. 
 	Természetesen
 	felajánlottam, hogy lemondom az expedíciót, de Hermione hal ani sem akart róla. Nagyszerű asszony. Utazóhoz való feleség! Hazatértemkor ő volt a legelső gondolatom. 
 	Southamptonból feladtam egy táviratot, s az első vonattal Londonba utaztam. Tudtam, hogy egyik nagynénjénél, Lady Susan Clonraynál lakik a Pont Streeten, így egyenesen odamentem. 
 	Nagy 
 	csalódásomra 
 	kiderült, 
 	Northumberlandbe. Lady Susan megjelenésem kiváltotta megrökönyödésen – igen kedves volt. Mondtam már, hogy csak két héttel későbbre vártak. Azt mondta, Hermy néhány nap múlva hazatér. Elkértem a címet, de Lady Susan hímezett-hámozott. Azt mondta, Hermy ide-oda utazgat, s nem tudja pontosan, mikor hol érhető el. Meg kel mondanom Mr. Blunt, sosem kedveltük egymást. Lady Susan igen kövér asszony. Szörnyen utálom a kövér nőket. 
 	A kövér nő és a kövér kutya valóságos természeti csapás... 
 	és sajnos oly gyakran fordulnak elő együtt. Tudom, hogy ez már szinte beteges dolog a részemről, de képtelen lennék kövér nővel együtt élni. 
 	– Egyezik az ízlésünk – mondta szárazon Tommy. –
 	Mindenkivel megeshet, hogy ennyire utál valamit. Mint például néhai Lord Roberts a macskákat. 
 	– Nem azt ál ítom, hogy Lady Susan nem nagyszerű
 	asszony. Lehet, hogy az, de nekem sosem volt rokonszenves. Mindig is úgy hogy a barátaihoz utazott, 
 	
 	– miután túltette magát a éreztem: helyteleníti az eljegyzésünket, s ha módjában ál na, el enem fordítaná Hermyt. Lehet, hogy elfogult vagyok vele szemben? 
 	Nos, hogy folytassam a történetet: én azok közé a makacs fickók közé tartozom, akik nem adják fel egykönnyen. 
 	Addig nem mentem el a Pont Streetről, míg Lady Susan el nem árulta, hol érhetem el Hermyt. Aztán a postavonattal északra utaztam. 
 	– Ön aztán a tettek embere, Mr. Stavansson – jegyezte meg mosolyogva Tommy. 
 	– Nos, Mr. Blunt, mikor odaérkeztem, óriási meglepetés ért: azok az emberek még csak a színét sem látták Hermynek! A Lady Susan által megadott három cím közül csak egy helyen várták, de Hermy ezt a látogatást is lemondta az utolsó pil anatban. Lady Susan, úgy látszik, tévedett. 
 	Azonnal 
 	visszafordultam 
 	Londonba, 
 	s
 	természetesen nyomban a lakására siettem. Igazság szerint, ő is idegesnek látszott. Aztán be is val otta, hogy halvány sejtelme sincs, hol lehet a menyasszonyom. De mindennek 
 	el enére 
 	tiltakozott 
 	az 
 	el en, 
 	hogy 
 	a
 	rendőrséghez forduljak. Szerinte Hermy nem egy buta, fiatal liba, hanem független asszony, aki megszokta, hogy önál óan szervezi az életét. 
 	Én is valószínűnek tartom, hogy Hermy nem köt mindent Lady Susan orrára. Én ennek el enére aggódtam. Úgy éreztem, valami baj történt vele. Éppen indulni készültem, mikor Lady Susan táviratot kapott. Megkönnyebbült kifejezéssel az arcán olvasta, majd odaadta nekem. 
 	„Megváltoztattam a tervemet. Monte Carlóba utazom egy hétre. Hermy." – szólt a sürgöny szövege. 
 	– Elhozta? 
 	– Nem. Maidonben, Surrey, megyében adták fel, amit igen furcsál ok. Mi dolga lehetett Hermynek Maldon-ben? 
 	Sosem hal ottam, hogy barátai lennének ott. 
 	– Arra nem gondolt, hogy Monté Carlóba utazzon? 
 	– Dehogynem. Aztán elvetettem az ötletet. Tudja, Mr. Blunt, míg Lady Susant megnyugtatta az üzenet, engem egyáltalán nem. Különösnek találtam, hogy mindig csak táviratozik. Biztosan mást éreznék, ha ír néhány sort. Egy sürgönyt azonban bárki feladhat Hermy aláírással. Minél többet gondolkodtam a dolgon, annál idegesebb lettem. 
 	Végül tegnap délután lementem Maldonbe. Minden elképzelhető helyen érdeklődtem, de nyoma sem volt annak, hogy a menyasszonyom valaha is járt volna ott. 
 	Visszafelé, a vonaton olvastam az újságban az önök hirdetését, s gondoltam, magukra bízom a dolgot. Nem akarom a rendőrséggel kerestetni. Félek, hátha abból botrány lesz. Én pedig egyedül nem jutok sokra. Inkább Londonban maradok arra az esetre, ha... ha valami történne. 
 	Tommy elgondolkodva bólintott. 
 	– Mire gyanakszik? 
 	– Konkrétan semmire, de érzem: valami nincs rendben. 
 	Stavansson egy fényképet húzott elő a zsebéből. 
 	– Ő Hermione. Itt hagyom maguknál. 
 	A fénykép magas, karcsú, bájosan mosolygó, csábos szemű nőt ábrázolt, aki azonban már túljutott első ifjúságán. 
 	– Nos, Mr. Stavansson, nem felejtett ki semmit, esetleg valami apró, de fontos részletet? 
 	– Nem, azt hiszem, mindent elmondtam. 
 	– Akkor kérem, hagyja meg a címét. Értesítem, ha bármilyen eredményre jutottunk. 
 	– Mi a véleményed? – kérdezte Tommy, miután a látogató távozott. 
 	– Azt hiszem, Hermy – ahogy ő hívja – valamiért kerüli a találkozást a vőlegényével. Lady Susan pedig falaz neki. 
 	Magyarán: belekeveredett valamibe, s most be van gyul adva. 
 	– Szerintem is, de gondoltam, jobb, ha előbb megbizonyosodunk a dologról. Mit szólnál egy kis maidoni kiránduláshoz, öregem? Esetleg magunkkal vihetnénk a golfütőket is. 
 	Tuppence kész örömmel beleegyezett. 
 	Maidon – bár jól ismert kirándulóhely – nem volt nagy város. Tommy és Tuppence az összes elképzelhető helyen érdeklődött, de mindenütt hoppon maradt. Már éppen elhatározták, 
 	hogy 
 	visszatérnek 
 	Londonba, 
 	mikor
 	Tuppence váratlanul megkérdezte. 
 	– Tommy, miért írták oda a megye nevét Maidon mel é a táviratban? 
 	– Mert Maidon Surrey-ben van, te bolond. 
 	– Te vagy az! Ha kapsz egy táviratot mondjuk Hastingsből vagy Torquay-ből, nem jelzik a megyét. De ha Richmondban adják fel, odaírják Richmond, Surrey. Azért, mert két Richmond van. 
 	Tommy – aki a kocsit vezette – lelassított. 
 	– Tuppence – szólalt meg szeretetteljesen -, nem olyan bolondság, amit mondasz. Kérdezzük meg ott a postahivatalban! 
 	Egy apró épület előtt ál tak meg a falusi utca közepe táján. 
 	Néhány perccel később már tudták is, hogy valóban két Maidon van. Egy Surrey-ben, egy pedig Sussex-ben. Ez utóbbi egy kis falucska, aminek azonban van távirdája. 
 	– Ez az! – kiáltotta izgatottan Tuppence. – Stavansson tudta, hogy Maidon Surreyben van, így azt már meg sem nézte, mi az az „S" a szó után. 
 	– Holnap odautazunk – mondta Tommy. 
 	A sussexi Maidon szinte mindenben eltért Surrey-beli névrokonától. Mindössze két kocsmával, két kicsi üzlet– ' 
 	tel s egy postával dicsekedhetett, ami egyben a távírda, az édességbolt és a trafik funkcióját is betöltötte. Nem volt vasútál omása, és talán ha hét-nyolc apró, falusi házikóból ál t az egész. Tuppence benézett az üzletekbe, Tommy pedig bevette magát az egyik kocsmába. Fél órával később találkoztak. 
 	– Nos? – érdeklődött Tuppence. 
 	– Egész jó a sörük, de semmit sem tudnak mondani. 
 	– Próbáld meg a másikat, én addig visszamegyek a postára. Van ott egy besavanyodott öregasszony, de éppen most ment el vacsorázni. 
 	Visszasétált és a képeslapokat kezdte nézegetni. Fiatal lány jött elő a hátsó helyiségből. 
 	– Ezeket kérném – mutatott néhány lapra Tuppence – de várna egy pil anatot, míg átnézem a képregényeket? Olyan szomorú vagyok, hogy nem tudta megmondani a testvérem címét – mondta válogatás közben. – Valahol itt van a közelben, de elvesztettem a levelét. Leigh Gordonnak hívják. 
 	A lány a fejét rázta. 
 	– Nem emlékszem ilyen névre. Olyan kevés errefelé a levél! 
 	Biztosan emlékeznék, ha a kezembe került volna. A Grange-on kívül errefelé nincs is nagyobb ház. 
 	– Mi az a Grange? Kié? 
 	– 
 	Dr. 
 	Horriston 
 	tulajdona. 
 	Nemrég 
 	alakította 
 	át
 	szanatóriummá. Azt hiszem, főleg idegbetegek részére. 
 	Hölgyek járnak ide utókezelésre vagy mire. Hát, isten tudja. 
 	Az igaz, hogy a vidék csendes. 
 	Tuppence sietősen kifizette, amit vásárolt. – Éppen ott jön dr. Horriston kocsija! – kiáltott fel a lány. 
 	Tuppence kisietett a postáról. Kis, kétüléses sportkocsi húzott el előtte. Magas, sötét bőrű, fekete szakál as, erőteljes, de igen csúnya arcú férfi ült a volánnál. 
 	Tuppence meglátta a kocsmából felé közeledő Tommyt. 
 	– Azt hiszem, megvan. Doktor Horriston szanatóriuma. 
 	– Beszéltek róla a kocsmában is. Lehet, hogy van benne valami. De ha idegösszeroppanása vagy ilyesféle baja lenne, arról a nagynénje és a barátai biztosan tudnának. 
 	– I-igen. Nem is erre gondoltam. Tommy, láttad azt a férfit a kétülésesben? 
 	– Azt a kegyetlen arcú barbárt? Igen. 
 	– Ő volt Horriston. Tommy füttyentett. 
 	– Alattomos pasasnak látszik. Mi a véleményed, Tuppence? Ne nézzük meg kicsit közelebbről ezt a Grange-t? 
 	Hamarosan rábukkantak a helyre. Hatalmas, zegzugos, magányosan ál ó épület volt. Mögötte gyors folyású patak csörgedezett. 
 	– Baljóslatú ház. Borsódzik tőle a hátam. Tuppence. Van egy olyan érzésem, hogy itt sokkal komolyabb dologról van szó, mint amire gondoltunk. 
 	– Talán még időben érkeztünk. Az az asszony nagy bajban lehet, a csontjaimban érzem. 
 	– Ne hagyd, hogy elragadjon a képzeleted! 
 	– Nem tehetek róla. Félek attól az alaktól. Mit csináljunk? 
 	Mi lenne, ha egyszerűen odamennék, és Mrs. Leigh Gordont keresném? Csak hogy lássam, miként reagálnak. 
 	Hiszen meglehet, hogy nincs is itt semmi titokzatosság. 
 	Tuppence elindult a ház fel. Az ajtó szinte azonnal kinyílt. 
 	Kőarcú inas ál t előtte. 
 	– Mrs. Leigh Gordonnal szeretnék beszélni, ha egészségi ál apota lehetővé teszi. 
 	Mintha megrebbent volna a férfi szempil ája, ám habozás nélkül válaszolt. 
 	– Nincs ilyen nevű betegünk, asszonyom. 
 	– Biztos benne? Ez nem dr. Horriston szanatóriuma, a Grange? 
 	– De igen, asszonyom, azonban Leigh Gordon néven senki nem tartózkodik itt. 
 	Tuppence csalódottan visszakozott. Tommy a kapuban várta. 
 	– Lehet, hogy igazat mondott. Nem tudhatjuk. 
 	– Nem. Hazudott. Biztos vagyok benne – erősködött Tuppence. 
 	– Várjunk, míg az orvos visszatér – javasolta Tommy. –
 	Megpróbálok bejutni hozzá, mint újságíró. Majd azt mondom neki, hogy erről az újfajta utókezelési kúrájáról szeretek cikket írni. így esetleg bejuthatok, és körül tudok nézni. 
 	Körülbelül fél óra telt el, mikor az orvos megérkezett. 
 	Tommy adott neki még öt percet, majd határozott léptekkel elindult. De rövidesen – lógó orral – vissza is tért. 
 	– A doktor úr nem ér rá. És sosem ad interjút. Igazad van, Tuppence: itt valami bűzlik. Ideális hely... mérföldekre nincs élő ember. Itt az égvilágon bármit csinálhatnak, a kutya se veszi észre. 
 	– Gyerünk! – szólalt meg Tuppence eltökélten. 
 	– Mit akarsz csinálni? 
 	– Átmászunk s kerítésen, s megpróbálunk észrevétlenül a ház közelébe jutni. 
 	– Rendben. Kíséreljük meg. 
 	A kertet sűrűn benőtte a növényzet, jó fedezéket nyújtva a betolakodóknak. Észrevétlenül a ház mögé lopóztak. Az épületnek ezen a részén széles terasz húzódott, melyről omladozó lépcső vezetett lefelé. Nagy franciaablakok nyíltak a teraszra, akár be is sétálhattak volna. De nem mertek közelebb lopakodni. A többi ablak viszont túl magasan volt. Már úgy tűnt, felderítésük eredménytelenül végződik, mikor Tuppence hirtelen megszorította Tommy karját. 
 	Valaki beszélt a közelükben levő szobában. A nyitott ablak alatt tisztán hal ottak minden szót. 
 	– Jöj ön és csukja be az ajtót – parancsolta egy izgatott férfihang. 
 	– Azt mondja, hogy egy hölgy járt itt körülbelül egy órája, és Mrs. Leigh Gordont kereste? 
 	– Igen, uram. – Tuppence felismerte az inas közönyös hangját. 
 	– Természetesen azt a választ adta, hogy nincs itt. 
 	– Igen, uram. 
 	– Most meg ez a firkász... – füstölgött a másik. 
 	Váratlanul az ablakhoz lépett, kinézett, s a két felderítő egy bokor mögül kukucskálva felismerte dr. Horristont. 
 	– Leginkább a nő idegesít – folytatta az orvos. – Hogy nézett ki? 
 	– Fiatal, szép s igen csinos, uram. 
 	Tommy oldalbalökte Tuppence – t. 
 	– Ettől féltem – szűrte a szót a foga között dr. Horriston. –
 	Biztos valami barátja. Ez megnehezíti a dolgot. Lépéseket kel tennem... 
 	A mondat befejezetlenül maradt. Kihal atszott az ajtó csukódása. Mély csend lett. 
 	Óvatosan kibújtak rejtekhelyükről. A közelben egy kis tisztásra bukkantak, ahol nem hal hatták őket. 
 	– Tuppence, öregem, a dolog komolyra fordult. Ezek valami rosszban sántikálnak. Azonnal vissza kel mennünk Londonba, s beszélnünk kel Stavanssonnal. 
 	Meglepődve látta, hogy Tuppence a fejét rázza. 
 	– Itt kel maradnunk. Hát nem hal ottad, mit mondott:
 	„lépéseket kel tennem" – ez jót aligha jelenthet. 
 	– Az a legrosszabb, hogy nem fordulhatunk a rendőrséghez. 
 	– Figyelj ide, Tommy. Miért nem hívod föl Stavanssont a faluból? Én itt maradok. 
 	– Igen, ez jó megoldásnak látszik, de... Tuppence... 
 	– Igen? 
 	– Vigyázz magadra, kérlek! 
 	– Persze, hogy vigyázok. No siess! 
 	Tommy több, mint két óra múlva tért csak vissza. Tuppence a kapu közelében várakozott rá. 
 	– Nos? 
 	– Nem tudtam elérni Stavanssont. Sem Lady Susant. Majd eszembe jutott, hogy felhívom az öreg Bradyt. Megkértem, keresse ki Horristont az orvosi jegyzékből. 
 	– És mit mondott? 
 	– Azonnal tudta, kiről van szó. Jó hírű orvos volt valamikor, de aztán valami kétes ügybe bonyolódott. Brady szerint lelkiismeretlen sarlatán, akitől minden kitelik. A kérdés az, most mit csináljunk? 
 	– Itt kel maradnunk – makacskodott Tuppence. – Érzésem szerint valamit terveznek ma éjszakára. Most jut eszembe: egy kertész járt itt, körbenyeste a borostyánt a ház körül. 
 	Tommy, láttam, hová tette a létrát! 
 	– Nagyszerű, Tuppence! Akkor ma éj el... 
 	– Ahogy besötétedik... 
 	Tommy a kertben maradt, hogy szemmel tartsa a házat, míg Tuppence lement a faluba ennivalóért. 
 	Kilenc órára eléggé besötétedett ahhoz, hogy munkához lássanak. Most már nyugodtan körbejárhatták a házat. 
 	Váratlanul Tuppence megmarkolta Tommy karját. 
 	Alig hal ható, gyenge hangra figyeltek fel: fájdalmas, minden bizonnyal nőtől származó nyöszörgésre. Tuppence az egyik első emeleti ablakra mutatott. 
 	– Abból a szobából jön – suttogta. 
 	Újra felhangzott a nő panaszos nyögése. Tommy és Tuppence habozás nélkül akcióba lépett. Elrohantak a létráért, s odacipelték, ahonnan a hangokat hal ották. 
 	A földszinti ablakokat mindenütt lehúzott zsaluk védték. 
 	Tommy hangtalanul a falnak támasztotta a létrát. 
 	– Én megyek fel – súgta Tuppence. – Te maradj itt, s tartsd a létrát! Ha netalán idetévedne a doktor vagy valamelyik embere, te könnyebben elbánsz vele, mint én. 
 	Tuppence fürgén felmászott, aztán óvatosan kinyújtotta a nyakát, hogy belásson a szobába. De azon nyomban le is kapta, s csak hosszú idő múlva próbálkozott újra. Négy-öt percig volt a létra tetején, aztán elindult lefelé. 
 	– Ő az – suttogta izgatottan. – Ó, Tommy, ez rettenetes! Az ágyban fekszik, nyögdécsel, hánykolódik. Éppen mikor fölértem, ment be hozzá egy ápolónő. Föléje hajolt, injekciót adott neki és kiment. Mit csináljunk? 
 	– Magánál van? 
 	– Azt hiszem. Mintha oda lenne kötözve az ágyhoz. Újra fölmegyek, és megpróbálom kihozni. 
 	– Tuppence... 
 	– Ha veszélybe kerülnék, kiáltok. 
 	Minden további magyarázat nélkül újra elindult fölfelé. 
 	Tommy látta, hogy eléri az ablakot, hangtalanul felhúzza magát és bemászik. Gyötrő pil anatokat élt át. Nem hal ott semmit. A két nő biztosan suttogva beszélget, ha beszélget egyáltalán. Ekkor néhány szófoszlány jutott el a füléig, s kissé megkönnyebbült. A hangok azonban váratlanul elhal gattak. Ismét mélységes csend vette körül. Hiába hegyezte a fülét, semmit nem hal ott. Mi az ördögöt csinálhatnak? 
 	Hirtelen egy kéz érintette meg a vál át. 
 	– Gyere! – hívta Tuppence hangja a sötétből. 
 	– Tuppence! Hogy kerültél ide? 
 	– A bejárati ajtón keresztül. Menjünk innen! 
 	– Menjünk? 
 	– Igen. 
 	– És... Mrs. Leigh Gordon? 
 	– Fogyókúrázik – felelte leírhatatlan keserűséggel a hangjában Tuppence. 
 	Tommy azt hitte, tréfál. 
 	– Mit mondasz? 
 	– Jól értetted. Fogyókúrázik. Emlékszel, Stavansson azt mondta, utálja a kövér nőket. A két év alatt pedig, míg nem volt itthon, Hermione meghízott. Pánikba esett, mikor megtudta, hogy a vőlegénye hazatér, s dr. Horristonhoz rohant lefogyni. A doktor valami új eljárást alkalmaz. 
 	Injekciókúrát vagy micsodát, és teljesen titokban tartja a dolgot. Kétségkívül sarlatán, de átkozottul sikeres. 
 	Stavansson a kel eténél két héttel korábban jött haza. 
 	Hermione éppen csak elkezdte a kúrát. Lady Susant megeskette, hogy nem árulja el. Mi meg idejövünk, s komplett hülyét csinálunk magunkból! 
 	NYOLCADIK FEJEZET
 	SZEMBEKÖTŐSDI
 	– Értettem – mondta a telefonba Tornmy, letette a hal gatót, majd
 	Tuppence-hez fordult. 
 	– A főnök volt. Úgy tűnik, a társaságok megneszelték, hogy nem
 	
 	az igazi Theodore Blunt vagyok. Izgalmas napoknak nézünk elébe. A
 	főnök arra kér: maradj otthon, s ne keveredj bele mégjobban az
 	ügybe. Azt hiszem, a megbolygatott darázsfészek nagyobb, mint azt
 	bármelyikünk is gondolta volna. 
 	– Nem megyek haza – jelentette ki eltökélten Tuppence. –
 	Ki
 	vigyázna akkor rád? Nem is beszélve arról, hogy szeretem az
 	izgalmakat. Végre történne valami! 
 	– Nos, az embereknek nem jut mindig gyilkosság és rablás. 
 	Gondolkodj józanul. Ha pang az üzlet, otthon is végezhetünk gyakorlatokat. 
 	– Feküdjünk a hátunkra, és lendítsük magasra a lábunkat! –
 	kántálta gunyorosan Tuppence. – Ilyesmire gondolsz? 
 	– Ne légy már ilyen! A nyomozás művészetének elsajátítására
 	gondoltam. A nagy mesterek tanulmányozására. Például... 
 	Az asztalfiókból egy óriási sötétzöld szemel enzőt vett ki. 
 	Óvatosan föltette úgy, hogy eltakarja mindkét szemét. Majd egy órát
 	húzott elő a zsebéből. 
 	– Reggel eltörtem az üvegét – jegyezte meg bánatosan. 
 	– Gondolom, Thornley Colton akarsz lenni? 
 	– Pontosan. A vak detektív. Te pedig Hogyishívják Úr a fekete
 	hajú, almaarcú titkár... 
 	– Albert pedig Honorárium, ...alias Kis Tökmagember. 
 	– Szemben, az ajtó mel ett van a sétapálcám. Felál t elindult a
 	botért, de nyomban beleütközött egy székbe. 
 	– Istenverte szék! – káromkodott hangosan. – Elfelejtettem, hogy
 	itt van. 
 	– Szörnyű lehet vaknak lenni! – sajnálkozott őszintén Tuppence. 
 	– Meglehetősen. A háborúban is leginkább azokat sajnáltam, akik
 	elvesztették a szemük világát. De ál ítólag a vakok speciális
 	érzékeket tudnak kifejleszteni magukban. Azt akarom kipróbálni, 
 	nekem sikerül-e? Na most, Tuppence, hány lépés a sétabot? Tuppence megsaccolta:
 	– Három előre, öt balra – kockáztatta meg. 
 	Tommy bizonytalanul lépkedett előre, míg Tuppence kiáltása meg
 	nem ál ította. Ugyanis rájött, hogy a negyedik lépésnél éppen
 	nekiment volna a falnak. 
 	– Túl sok – magyarázkodott. – El sem tudod képzelni, milyen
 	nehéz megítélni, hány lépésre van valami. 
 	– Egész jópofa dolog – mondta Tommy. – Hívd be Albertet! 
 	Kezet fogok veletek, s megmondom: melyikőtök kicsoda. 
 	– Rendben. Csak előbb mosson kezet! Biztosan csupa ragacs
 	azoktól a szörnyű cukorkáktól. 
 	Albertnek igen tetszett a játék. 
 	Tommy – a kézfogósdi után – önelégülten jelentette ki. 
 	– Tapintóérzékem nem hazudik. Az első volt Albert, a második te, 
 	Tuppence. 
 	– Tévedés! – kiáltott fel Tuppence. – A tapintóérzéked! 
 	Mondhatom! A gyűrűm miatt gondoltad, igaz? Amit előtte Albert
 	húzott az uj ára! 
 	A kísérletek folytatódtak, hol több, hol kevesebb sikerrel. 
 	– Majd legközelebb – ál ította Tommy. – Az ember nem lehet
 	rögvest csalhatatlan. Figyelj ide, Tuppence. Ebédidő van. 
 	Elmegyünk
 	a Blitzbe. A vak és kísérője. Szerezhetnénk némi tapasztalatot. 
 	– Meglátod, bajba kerülünk! 
 	– Ugyan! Éppen úgy viselkedem majd, mint a jó öreg Thorniey
 	Colton. Az ebéd végén pedig szerzek neked egy kis meglepetést. Minden el enkezés hiábavaló volt. Negyed óra múlva már a Blitz
 	aranytermének egyik sarokasztalánál ültek. Tommy végigfuttatta
 	uj ait az étlapon. 
 	– Pilaff de homart és sült csirkét legyen szíves – mormolta. 
 	Tuppence szintén rendelt, és a pincér sietve távozott. 
 	– Ezzel megvolnánk – sóhajtott Tommy. – Lássunk valami igényesebbet! 
 	Milyen 
 	jó 
 	lábai 
 	vannak 
 	annak 
 	a
 	miniszoknyás lánynak, 
 	aki most jött be. 
 	
 	– Hát ezt hogyan csináltad, Thorn? 
 	– A szép lábak különös rezgést keltenek a padlóban, amit én is
 	érzékelni tudok a sétabotom segítségével. – Felnevetett. –
 	Az igazat
 	megval va, nincs ebben semmi ördöngösség. Egy nagy étterem előtt
 	mindig láthatsz legalább egy, a bejáratnál ácsorgó, jó lábú nőt. Meghozták az ebédet. 
 	– Innen a második asztalnál, ha jól sejtem, egy dúsgazdag spekuláns ül – jelentette ki Tommy nemtörődöm hangon. –
 	Zsidó, 
 	igaz? 
 	– Egész jó – helyeselt Tuppence elismerően. – Erre hogyan jöttél
 	rá? 
 	– Nem magyarázgathatok minden alkalommal. Ez elrontja a
 	mutatványt. A főpincér pezsgőt visz a jobb oldali harmadik asztalhoz, 
 	kövér, 
 	fekete 
 	ruhás 
 	nő 
 	közeledik 
 	az
 	asztalunkhoz. 
 	– Tommy, hogy a csudába... 
 	– Aha! Kezded kapisgálni? Barna ruhás, szép lány szedelőzködik
 	mögötted. 
 	– Nem, nem! Fiatal, szürke ruhás férfi. 
 	– Ó! – Tommy egy pil anatra zavarba jött. 
 	Ekkor két férfi – akik eddig egy közeli asztalnál ültek, s élénk
 	érdeklődéssel figyelték a párt – lépett oda hozzájuk. 
 	– Elnézést a zavarásért – szólalt meg az idősebb. Magas, jól
 	öltözött, szemüveges alak volt, kis, deresedő szakál al. – A pincér azt
 	mondta, ön Mr. Theodore Blunt. Igaz ez? Tommy habozott, de végül
 	bólintott. 
 	– Igen. Én vagyok Blunt. 
 	– Milyen váratlan szerencse! Ebéd után éppen önhöz készültem. 
 	Bajban vagyok, nagy bajban. De – már megbocsásson –
 	csak nincs
 	valami baj a szemével? 
 	– Drága uram – Tommy hangja szomorúan csengett -, vak vagyok. Teljesen vak. 
 	– Hogy? 
 	
 	– Ön meglepődött. Pedig már biztosan hal ott világtalan detektívekről. 
 	– Regényekben, de nem a valóságban, nekem senki sem említette, 
 	hogy ön vak. 
 	– Sok ember nem tud róla. Ma szemel enzőt tettem fel, hogy
 	védjem a szemgolyómat az erős napfénytől, na ez nincs rajtam, senki
 	nem veszi észre a... hogy is mondjam csak... 
 	gyengeségemet. 
 	Legalább nem csal meg a szemem! No, de erről már eleget
 	beszéltünk. Menjünk az irodámba, vagy inkább elmondja itt az
 	esetet? Talán ez utóbbi lenne a legjobb. 
 	A pincér hozott még két széket. 
 	– Az ügy roppant bizalmas – kezdett bele az idősebb úr. 
 	Egészen
 	lehalkította a hangját. Bizonytalanul Tuppence-re nézett. A világtalan
 	Mr. Blunt olyan mozdulatot tett, mintha érzékelné a pil antást. 
 	– Hadd mutassam be a titkárnőmet! Miss Ganges. Az indiai folyó
 	partján találtak rá csecsemőkorában jámbor emberek. 
 	Szomorú
 	história. Ő az én szemem. Mindenhová elkísér. 
 	– Eszerint nyíltan beszélhetek. Mr. Blunt, elrabolták a lányomat. 
 	Tizenhat éves. Fél órája sincs még, hogy észrevettem. 
 	Tekintettel a
 	körülményekre, nem mertem a rendőrséghez fordulni. 
 	Felhívtam az
 	ön irodáját. Azt mondták, elment ebédelni, de fél háromra biztosan
 	visszatér. Gondoltam, addig én is megebédelek a barátommal, Harker
 	kapitánnyal – mutatott a társára, a nála alacsonyabb, mokány, igen
 	sötét bőrű férfira. Az bólintott, s motyogott valamit. Akár bemutatkozásnak is vélhette az ember. 
 	– De nagy szerencsémre önt éppen itt találtam. Nem vesztegethetjük az időt. Kérem, jöj ön velem sürgősen a házamba! 
 	– Fél óra múlva a rendelkezésére ál ok. Először vissza kel térnem
 	az irodába. 
 	Harker kapitány Tuppence-ra pil antott, s meglepetve látta a lány
 	szája sarkában bujkáló mosolyt. 
 	– Nem, az nem lesz jó. Velem kel jönnie. – A szürke hajú férfi
 	elővette névjegykártyáját, s Tommy elé tette. 
 	Tommy megtapintotta. 
 	– Úgy látszik, az uj aim ehhez nem elégségesek – jegyezte meg
 	mosolyogva, majd Tuppence felé nyújtotta a névjegykártyát, aki
 	halkan felolvasta: Blairgowrie herceg. 
 	Tuppence érdeklődő pil antást vetett az ügyfélre. A herceget
 	mindenki igen rátarti, megközelíthetetlen embernek ismerte. Egy
 	chichagoi hentes lányát vette el. Házasságuk nem sok jóval kecsegtetett, lévén az asszony jóval fiatalabb és kicsapongó
 	természetű. Úgy hírlik, nem is jönnek ki egymással. 
 	– Velem tudna jönni, Mr. Blunt? – kérdezte a herceg némi keserűséggel a hangjában. 
 	Tommy megadta magát. 
 	– Igen – felelte nyugodta. – Ha megengedi, még meginnám a
 	kávémat. Azonnal hozzák. Sajnos, nagyon gyakran megfájdul a
 	fejem, gondolom, a szemem miatt, és a kávé jót tesz az idegeimnek. Odahívta a pincért, megrendelte a kávét, majd így szólt Tuppencehoz:
 	– Miss Ganges, holnap itt ebédelek a francia rendőrprefektussal. 
 	Adja le, kérem, a rendelést a főpincérnek, és foglaltassa le a szokásos
 	asztalt. Fontos ügyben kérték a segítségemet. A honorárium... igazán
 	figyelemre méltó. Készen van, Miss Ganges? 
 	– Igen. 
 	– Akkor kezdjük talán a helybeli specialitással: halsalátával. 
 	Mi is
 	jöj ön ezután... na lássuk csak, kövesse ezt esetleg Omelette Blitz, s
 	talán két Tournedos á l'Etranger. 
 	Elhal gatott, majd mentegetőzve mormolta:
 	
 	– Remélem, megbocsátanak. Ó, igen, meglepetésként szuflé. Ez
 	lesz az utóétel. Nagyon érdekes ember a francia rendőrprefektus. 
 	Ismeri talán? 
 	A másik tagadóan rázta a fejét, közben Tuppence elment, hogy
 	leadja a rendelést a főpincérnek. Hamarosan vissza is tért. 
 	Addig
 	felszolgálták a kávét. 
 	Tommy 
 	lassan, 
 	kényelmesen 
 	iszogatta, 
 	majd
 	felemelkedett. 
 	– A botom, Miss Ganges? Irányzék? Tuppence gyötrelmes pil anatokat élt át. 
 	– Jobbra egy, tizennyolc egyenesen. Körülbelül az ötödik lépésnél, baloldalt egy pincér ál az asztal mel ett. 
 	Botjával tapogatózva Tommy elindult. Tuppence szorosan mel ette lépkedett észrevétlenül átsegítve a nehézségeken. 
 	Minden
 	jól ment mindaddig, míg a kijárathoz nem értek. Egy férfi rontott be
 	az ajtón, s még mielőtt Tuppence figyelmeztethette volna, Mr. Blunt
 	nekiütközött. 
 	Magyarázgatások 
 	és 
 	bocsánatkérések 
 	után 
 	végre
 	kijutottak az
 	utcára. A bejáratnál elegáns, nyitható tetejű autó várta őket. 
 	Maga a
 	herceg segítette beszál ni Mr. Bluntot. 
 	– A maga kocsija itt van, Harker? – kérdezte a herceg. 
 	– Igen. A saroknál. 
 	– Hozza Miss Gangest, legyen szíves. 
 	Tüstént beült ő is Tommy mel é. A kocsi szinte hangtalanul tovagördült. 
 	– Nagyon kényes az ügy – szűrte a foga között a herceg. –
 	Hamarosan megtudja a részleteket. 
 	Tommy a fejéhez emelte a kezét. 
 	– Most már talán le is vehetem a szemel enzőt. Az étteremben
 	olyan zavaró volt a fény. 
 	De karját hirtelen hátrarántották, s valami kemény, kerek dolgot
 	nyomtak a bordái közé. 
 	– Nem, drága Mr. Blunt – hal otta a herceg megváltozott hangját. 
 	– Nem veszi le azt a vacakot. Nyugton marad, s meg sem moccan! 
 	Érti? Nem szeretném, ha elsülne a pisztolyom. Amint látja, egyáltalán nem Blairgowrie herceg vagyok. Csak kölcsönvettem a
 	nevét, jól tudva, hogy maga nem utasít vissza ilyen nevezetes
 	kuncsaftot. Az én foglalkozások sokkal prózaibb: sonkakereskedő
 	vagyok, aki a feleségét keresi. 
 	Érezte, hogy Tommy összerezzen. 
 	– Ez mond magának valamit. – Felnevetett. – Kedves, fiatal barátom, maga szörnyen bolond. Attól tartok, egy időre ki kel
 	vonnunk a forgalomból. 
 	Utolsó szavainak volt valami baljóslatú mel ékzöngéje. 
 	Tommy
 	mozdulatlanul ült. Nem válaszolt a másik mondataira. 
 	A kocsi lassított, majd megál t. 
 	– Egy pil anat – szólt az álherceg. Zsebkendővel betömte Tommy
 	száját, és felhúzta a sálját az orráig. – Különben még netalán
 	meggondolatlanságot követne el. Pedig felesleges lenne segítségért
 	kiabálnia. 
 	A kocsi ajtaja kinyílt, a sofőr készenlétben ál t. Kétoldalról megragadták, nagy sietve felcipelték néhány lépcsőn, be egy házba. Az ajtó bezárult mögöttük. Erős, keleties szag csapta meg az orrát. 
 	Süppedős szőnyeget érzett a lába alatt. Ismét lépcsők következtek, 
 	aztán betuszkolták egy szobába, ami – Tommy becslése szerint – az
 	épület hátsó részében bújhatott meg. Kezét szorosan összekötözték... 
 	A sofőr kiment, a másik pedig kivette a szájából a zsebkendőt. 
 	– Most már nyugodtan beszélhet. Mit tud felhozni a mentségére, 
 	fiatalember? 
 	Tommy megköszörülte a torkát. 
 	– Remélem, nem vesztettem el a botomat – szólalt meg jámboran. 
 	Nem volt olcsó mulatság. 
 	– Jó idegei vannak – felelt az álherceg-sonkakereskedő
 	kis szünet
 	
 	után. – Vagy csak egyszerűen bolond. Hát nem érti? 
 	Elkaptam, a
 	markomban van. Azt teszek magával, amit akarok! Ha akarom, többé
 	senki nem látja. 
 	– Nem hagyná abba ezt a könnyfacsaró színjátékot. Csak talán azt
 	kel ene kiáltanom: „Gazember! Bosszút ál ok ezért!" Az ilyesmi már
 	régen kiment a divatból. 
 	– És a lány? O sem érdekli? 
 	– Kényszerű hal gatásom alatt volt időm rájönni, hogy a bőbeszédű legény, Harker egy követ fúj magával, így hát gondolom, 
 	az én szerencsétlen titkárnőm is meghívót kapott erre a kis teadálutánra. 
 	– A következtetés első része igaz, a második nem. Mrs. 
 	Beresford
 	– látja, mindent tudok magukról – nem jön ide. 
 	Elővigyázatos ember
 	vagyok, kedves barátom. Gondoltam arra is, ha magas beosztású
 	barátai netalán szemmel tartanák. Mindkettőjüket azonban nem
 	tudják követni. Az egyik mindenképp a markomban marad. 
 	Arra
 	várok... 
 	Elhal gatott, ahogy az ajtó kitárult. A sofőr szólalt meg. 
 	– Nem követtek bennünket, uram. Tiszta a levegő. 
 	– Jól van. Elmehetsz, Gregory. Az ajtó újra becsukódott, i
 	– Eddig rendben volnánk. S most mit kezdjünk magával Mr. 
 	Beresford Blunt. 
 	– Ha netalán levenné a szememről ezt a nyavalyás szemel enzőt! 
 	– Azt hiszem, inkább nem. Így nem lát semmit, de ha leveszem, 
 	olyannyira vak, mint jómagam. Ez pedig nem il ik bele az én kis
 	tervembe. Maga kedveli a regényeket. Ma délutáni játszadozásuk is
 	ezt bizonyítja. Nos, én is kitaláltam egy játékot... egy sokkal szel emesebbet, eredetibbet. Remélem, maga is elismeri, ha
 	megtudja, miről van szó. 
 	Figyeljen ide! Ez a padló fémbőr készült, s itt is, ott is apró dudorok vannak a felszínén. Megnyomok egy gombot –
 	
 	kattanás
 	hal atszott -, és áram alatt van az egész. Elég, ha egyetlen gömbre
 	rálép, az a halálát jelenti. Ért? Ha látna... de nem lát. 
 	Sötétben
 	tapogatódzik. Ez a játék: szembekötősdi a halál al. Ha eléri az ajtót, 
 	szabadon távozhat! De nem hiszem, hogy elérné. 
 	Legalábbis élve. S
 	ez roppant szórakoztató játék lesz – számomra! 
 	Előrelépett, s eloldozta Tommy kezét. Majd csúfondáros meghajlással markába nyomta a botját. 
 	– A vak gondolkodó! Lássuk, mire megy most a nagy eszével! A
 	pisztoly a kezemben van. Ha felemeli a kezét, hogy levegye a
 	szemel enzőt, lövök. Világos? 
 	– Mint a nap – felelte Tommy. Kissé sápadt volt, de határozott. –
 	Fikarcnyi esélyem sincs, igaz? 
 	A másik vál at vont, s nem felelt. 
 	– Átkozottul zseniálisnak érzi magát, ugye? De valamiről megfeledkezett. Igaz is, rágyújthatok? Kissé kalimpál a szívem. 
 	– Természetesen rágyújthat – de semmi trükk! Ne feledje, itt a
 	pisztoly a kezemben. 
 	– Nem vagyok én varázsló, nincsenek trükkjeim. – Kivett egy
 	cigarettát, majd gyufásdoboz után tapogatott. – Nyugalom. 
 	Nem
 	revolvert keresgélek a zsebemben. Tudja jól, hogy nincs nálam
 	fegyver. Szóval, ahogy az előbb is mondtam, valamit elfelejtett. 
 	– Mit? 
 	Tommy kivett egy szál gyufát, s készenlétben tartotta. 
 	– Én vak vagyok, maga viszont lát. Maga van előnyben. De tegyük fel, hogy mindketten sötétben vagyunk. Hol van akkor a
 	maga előnye? 
 	A „herceg" megvetően felnevetett. 
 	– Arra gondol, hogy kapcsoljam ki a világítást? Nem lehet. 
 	– Hát jó. Sötétséget nem teremthetek, de mit szólna egy kis
 	fényhez? 
 	
 	Miközben 
 	beszélt, 
 	a 
 	gyufásdobozt 
 	hozzádörzsölte
 	valamihez, amit
 	a kezében tartott, majd odadobta az asztalra. 
 	Vakító vil anás töltötte be a szobát. 
 	A „herceget" elvakította az erős, fehér fény, pisztolyos kezét a
 	szeméhez kapta. Ekkor valami éles eszköz szúrását érezte meg a
 	mel kasán. Kinyitotta a szemét. 
 	– Dobja el a pisztoly! – parancsolt rá Tommy. – Gyorsan! 
 	Abban
 	egyetértünk, hogy egy sétabottal nem sokra megy az ember. De egy
 	tőrös bottal annál hatásosabb fegyver. Nem gondolja? 
 	Csaknem
 	olyan hasznos, mint a magnéziumdrót. Dobja el a pisztolyt! 
 	A szúró fájdalomnak engedve a férfi engedelmeskedett. 
 	Majd
 	nevetve hátraugrott. 
 	– De még mindig én vagyok előnyben – gúnyolódott. – Én látok, 
 	maga meg nem. 
 	– Ez az, amiben téved. Tökéletesen látok. A szemel enző
 	csupán
 	kacsa. Tuppence-t akartam vele elkábítani. Egy-két apró tévedés az
 	elején, majd az ebéd végén néhány igazi, lehengerlő dolog! 
 	Simán
 	eljutottam volna az ajtóig, könnyedén kikerülve a maga gömbjeit. De
 	bizonyos voltam benne, hogy maga nem játszik sportszerűen. Sose
 	jutottam volna ki innen élve. Vigyázzon... – kiáltotta Tommy. 
 	A „herceg" ugyanis dühtől eltorzult arccal előreugrott, megfeledkezve arról, hova lép. 
 	Kék szikrák sistergése hal atszott. A férfi megingott; majd eldőlt, 
 	mint a kivágott fa. Égett hús és erős ózonszag töltötte be a szobát. 
 	– Tyűh! – nyögött fel Tommy. Megtörölte az arcát. Aztán lassan, 
 	óvatosan a falhoz botorkált, és lenyomta a kapcsolót, amivel a másik
 	férfi manipulált. 
 	Az ajtóhoz ment, óvatosan kinyitotta és kinézett. Senkit sem
 	
 	látott. Lesietett a lépcsőkön, ki a bejárati ajtón. 
 	Szerencséjére a sofőr
 	nem mutatkozott. 
 	Megborzongva nézett föl az épületre, megjegyezve a házszámot. 
 	Majd a legközelebbi telefonfülkéhez rohant. 
 	Szörnyű pil anatokat élt át, aztán a telefonban megszólalt a jól
 	ismert hang. 
 	– Tuppence, hál' istennek! 
 	– Igen. Minden rendben. Minden utalást értett: honorárium, halsaláta, jöj ön a Blitzhez és kövesse a két idegent. Albert időben
 	érkezett, s mikor látta, hogy más-más kocsiba szál unk, követett
 	engem taxival. Látta, hová visznek, s felhívta a rendőrséget. 
 	– Albert nagyszerű fickó! Lovagias! Biztos voltam benne, hogy
 	téged választ. De azért nagyon aggódtam. Rengeteg mesélnivalóm
 	van. Hamarosan otthon leszek. És a legelső dolgom, hogy pénzt
 	küldjek a vakok védőszentjének. Szűzanyám, de szörnyű
 	lehet, ha
 	valaki nem lát! 
 	KILENCEDIK FEJEZET
 	FÉRFI A KÖDBEN
 	I. 
 	Tommy nem volt elégedett az élettel. Az üzlet pangott, amitől legtöbbet büszkeségük szenvedett. Azontúl, hogy Adlingtonba hívták őket, hogy segédkezzenek egy rejtélyes nyaklánclopás megoldásában, nem sok megbízás adódott. 
 	Az adlingtoni tettest is a helyi rendőrprefektus tartóztatta le, az pedig simán beval ott mindent. Így hát a házaspárnak semmi dolga nem maradt, mire megérkezett. 
 	Nem volt más hátra, visszavonultak a Grand Hotelbe, hogy néhány koktél al lelket öntsenek magukba. Tommyn még mindig rajta volt az álruha: katolikus papi reverenda. 
 	Adlingtonban mindvégig ezt viselte. 
 	– Nem igazán Brown atyához il ő itt iszogatnunk –
 	jegyezte meg borongósan. 
 	– Az egész ügy nem bizonyult Brown atyához méltónak –
 	toldotta meg Tuppence. 
 	– Sajnos vissza kel térnünk Londonba. 
 	Az ajkához emelte a poharát, de a folyadék hirtelen kilöttyent – egy kemény kéz vágta hátba, majd ismerős hang harsány üdvözlése csattant. 
 	– Szavamra! Öreg Tommy! És Mrs. Tommy! Mi szél hozott erre? Évek óta nem láttalak! 
 	– Nézd csak! Bluger! – csodálkozott Tommy. Asztalára tette a maradék italt, s a váratlan vendéget méregette. 
 	Nagydarab, szögletes vál ú, harminc körüli férfi ál t előtte golf ruhában. Kerek, vörös arca ragyogott a boldogságtól. 
 	– A jó öreg Bulger! 
 	– De mi a csuda, öregem! – ámuldozott Bulger: valódi nevén Marvy Estcourt. – Nem is tudtam, hogy pap lettek. El nem tudtalak volna képzelni hazudozó páterként. 
 	Tuppence-ból kirobbant a nevetés. Tommy pedig rettentő
 	zavarba jött. Amit csak tovább fokozott az asztalukhoz közeledő jelenség. 
 	Magas, karcsú, aranyló hajú teremtés ál t meg mel ettük. 
 	Valódi szépség. Csodás és méregdrága hermelin-bundát viselt, fülében hatalmas gyöngy. Tökéletesen tisztában lehetett azzal, hogy Angliában vagy talán az egész világon ő a legszebb nő. Nem is töltötte el büszkeséggel saját szépsége, egyszerűen magától értetődőnek, teljességgel természetesnek tartotta. 
 	A házaspár azonnal felismerte. Sok darabban látták már a brit színházrajongó publikum kedvencét, Miss Gilda Glent. 
 	Ál ítólag ő Anglia legszebb asszonya, a rossz nyelvek szerint a legostobább is. 
 	– Régi barátaim, Miss Glen – mutatta be őket Estcourt, enyhe restelkedéssel a hangjában, mint akit rajtacsíptek, hogy akár egy pil anatra is megfeledkezett a ragyogó teremtésről. – Tommy és Mrs. Tommy, hadd mutassam be, Miss Gilda Glent. 
 	Nem lehetett nem észrevenni a hangjából kicsendülő
 	büszkeséget. Nagy hatást gyakorolt rá pusztán az is, hogy Miss Gilda Glen társaságában látják. 
 	A színésznő leplezetlen érdeklődéssel bámult Tommyra. 
 	– Maga tényleg pap? – kérdezte. – Római katolikus? Azt hittem, azok nem nősülhetnek. 
 	Újra felhangzott Estcourt harsogó kacagása. 
 	– Ez jó! – Majd megpukkadt a nevetéstől. – Ezt a ravasz kópét! Vigyázzon Gilda! Még magát is ráveszi, hogy vonuljon kolostorba. 
 	Glen kisasszony figyelemre sem méltatta kísérőjét. 
 	Továbbra is Tommyt figyelte töprengő, értetlen kifejezéssel az arcán. 
 	– Maga pap? – érdeklődött újra. 
 	– Kevesen vagyunk azok, amiknek látszunk – válaszolt Tommy nyájasan. – Foglalkozásom hasonlít a papi hivatáshoz. Feloldozást nem adok, de... gyóntatok... 
 	– Ne hal gasson rá! – szólt közbe Estcourt. – Csak ugratja magát. 
 	– Ha nem lelkész, nem értem, miért van ilyen ruhában –
 	töprengett a színésznő. – Hacsak... 
 	– Nem az igazságszolgáltatás elől szököm – igyekezett a nő éledező fantáziáját elaltatni Tommy. – Éppen el enkezőleg. 
 	– Ó! – Miss Glen a homlokát ráncolta, s gyönyörű, ijedt szemeket vetett Tommyra. 
 	Vajon megérti-e valaha is? – mérlegelte magában Tommy. 
 	– Nem tudod, mikor megy a vonat Londonba, Bulger? –
 	kérdezte. 
 	– Haza kel utaznunk. Messze van innen az ál omás? 
 	– Tíz perces séta. Ám bőven van még idő. A következő
 	6.35-kor indul, s még csak tíz perccel múlt fél hat. Alig negyed órája futott ki az előző. 
 	– Merre kel menni a pályaudvar felé? 
 	– A hotelnél rögtön balra. Majd... lássuk csak... talán a Morgan Avenue felé a legrövidebb. 
 	– Morgan Avenue? – lepődött meg Miss Glen, riadt szemeket vetve Estcourtra. 
 	– Tudom, mire gondol! – nevetett Estcourt. – A szel em. A Morgan Avenue egyik oldalán húzódik a temető. A helybeli monda szerint egy meggyilkolt rendőr lelke feltámadt, s a Morgan Avenue-n járkál föl-alá, ahogy életében is tette. Egy rendőrkísértet! Képzelhetitek! De sokan esküsznek rá, hogy találkoztak vele. 
 	– Egy rendőr? – csodálkozott Miss Glen. Kissé megborzongott. – De valójában nincsenek ott szel emek ugye? Úgy értem... ugye egyáltalán nincsenek ilyesmik? 
 	Felál t, fázósan összehúzta magán bundáját. 
 	– Viszontlátásra – mondta bizonytalanul. 
 	Eddig is levegőnek nézte Tuppence-t, s most sem nézett felé. De a vál a fölött egy utolsó, töprengő pil antást vetett Tommyra. 
 	Az ajtónál magas, szürkülő hajú, pufók arcú férfiba botlott, aki meglepetten kiáltott fel. A férfi karon fogta, s meghitt beszélgetésbe merülve kisétáltak a szál odából. 
 	– Gyönyörű asszony, nem igaz? – áradozott Estcourt. – De annyi esze sincs, mint egy tyúknak. Azt mondja a fáma, hogy Lord Leconburyhez megy feleségül. Akivel az imént távozott. 
 	– Nem igazán férjnek való alkat – jegyezte meg szárazon Tuppence. 
 	Estcourt vál at vont. 
 	
 	– A rangnak még manapság is megvan a maga vonzereje. 
 	Ráadásul Leconbury nem is az az elszegényedett nemes. 
 	A nőnek gyöngyélete lesz. Senki sem tudja, honnan származik, kik a szülei. Fene rejtélyes az is, hogy mit keres itt. A szál odába nincs bejelentve. Amikor megpróbáltam kideríteni, kinél lakik, egyszerűen keresztülnézett rajtam. A maga szokásos módján... tapasztalhattad te is. Átkozott legyek, ha tudom, mi folyik itt. 
 	Az órájára pil antva felkiáltott:
 	– Mennem kel ! Nagyon örültem a találkozásnak. Igazán csaphatnánk egy jó kis murit valamikor Londonban. Viszlát! 
 	Alig ment el Bulger, egy küldönc lépett hozzájuk. Az üzenetre nem írták rá, kinek szól. 
 	– Megkértek, adjam át önnek, uram. Miss Gilda Glen küldi. 
 	Tommy széthajtogatta a papírlapot, s kíváncsian olvasni kezdte. Mindössze néhány sor volt, rendetlen, kapkodó írással. 
 	„Nem vagyok biztos benne, mégis azt hiszem, ön talán segíthet rajtam. Úgyis arra vezet az útja a állomásra. 
 	Kérem, tegye meg, s jöjjön el a White House-ba (Morgan Avenue) hat óra tízre! 
 	Őszinte híve
 	Gilda Glen." 
 	Tommy odaadta a levelet Tuppence-nak. 
 	– Fantasztikus! Gondolod, még most is azt hiszi, hogy pap vagy? 
 	– Nem – felelt elgondolkodva Tommy. – Azt hiszem, végül is
 	felfogta, hogy a látszat az én esetemben is csal. Hé! Hát ez mi a csuda? 
 	A „csuda" fiatal, égővörös hajú férfi képében száguldott el mel ettük. A harcias, visszataszító külsejű alak berontva a szál odába, föl le rohangált, s hangosan zúgolódott. 
 	– Az ördögbe is! Igenis ki merem mondani! A fene vigye el! 
 	Belevetette magát egy székbe a fiatal pár közelében, és rosszkedvűen rájuk bámult. 
 	– Az isten verje meg a nőket! – Bőszen nézett Tuppence-ra. – Nyugodtan hívhatják a főnököt. Kidobathatnak a hotelból. Nem ez lenne az első eset. Miért nem mondhatja ki az ember, amire gondol? Miért kel elfojtanunk az érzelmeinket, miért kel folyton viselkednünk, és azt mondani, 
 	amit 
 	mindenki 
 	más? 
 	Semmi 
 	kedvem
 	udvariaskodni és bájologni. Legszívesebben torkon ragadnék valakit, s megfojtanám... – kifogyott a szuszból. 
 	– Egy bizonyos személyt vagy csak általában valakit? –
 	érdeklődött Tuppence. 
 	
 	– Egy bizonyos személyt – vigyorgott a vörös. 
 	– Roppant érdekes. Nem árulna el valamivel többet? 
 	– Reil y vagyok. James Reil y. Talán már hal ottak rólam. 
 	Nemrégiben jelent meg a könyvem... pacifista versek. 
 	– Pacifista versek? – csodálkozott Tuppence. 
 	– Igen. Miért ne? – harciaskodott Reil y. 
 	– Ó, semmi, semmi – válaszolt gyorsan Tuppence, elkerülendő a kitörni készülő vihart. 
 	– A béke híve vagyok – heveskedett a költő. – Fenébe a háborúval! És a nőkkel! Nők! Nem látta az előbb itt azt a nőszemélyt. Gilda Glennek hívja magát. Gilda Glen! Jó isten! Hogy imádtam én ezt a nőt! És én mondom magának: ha van egy kis szíve, most is engem választ. 
 	Valamikor ő is szeretett. Esküszöm, újra el fogom nyerni a szerelmét! De ha eladja magát annak a szemétláda Leconburynek... nos, attól az isten őrizze. Saját kezemmel ölöm meg! 
 	Azzal kapta magát, s kirohant a szál odából. Tommy a szemöldökét ráncolta. 
 	– Igen lobbanékony úriember. Nos, Tuppence, induljunk? 
 	Enyhe köd ereszkedett le, mikor kiléptek az utcára. 
 	Estcourt útmutatását követve balra fordultak, és néhány perc múlva el is érték a Morgan Avenue-t. 
 	A köd mind sűrűbbé vált. Puha, fehér örvényként gomolygott körülöttük. Az utca bal oldalán a temető magas fala, jobb oldalon alacsony házak. Majd minden átmenet nélkül magas, sűrű sövény következett. 
 	– Tommy, félek – suttogta Tuppence. – Ez a köd... és a csend. Mintha a világ végén lennénk. 
 	– Az ember valóban úgy érzi, mintha egyedül lenne a világon. Biztosan a köd teszi. 
 	Tuppence bólintott. 
 	– Csak a lépteink visszhangoznak. Mi ez? 
 	– Micsoda? 
 	– Valaki jön mögöttünk. 
 	– Mindjárt a szel emet is meglátod, csak hergeld tovább magad! Ne idegeskedj! Attól félsz, hogy a rendőr kísértete a vál adra teszi a kezét? – csipkelődött Tommy. 
 	Tuppence panaszosan felkiáltott:
 	– Ne légy már ilyen undok! Most bogarat tettél a fülembe. 
 	Anélkül is majd frászt kapok! 
 	Egyre csak hátrafelé tekingetett, szemét belefúrva a mindent beborító, sűrű ködbe. 
 	– Megint... – suttogta. – Csak most szemből jön. Ó, Tommy, ne mondd, hogy te semmit nem hal asz? 
 	– Tényleg kopog valami. Igen, lépések mögöttünk. Más is erre jön az ál omásra. Vajon... 
 	Hirtelen megtorpant, szinte megmerevedett, s Tuppencenak még a lélegzete is elál t. A ködfüggöny mögül – előttük talán húsz lépésnyire – gigantikus rendőralak bukkant elő. 
 	Ahogy a köd hömpölygött, egyik pil anatban ott volt, a másikban eltűnt. Mintha csak berendezett színpadon ál nának: hatalmas, kék ruhás rendőr, vörös postaláda, a jobb oldalon fehér ház körvonalai. 
 	– Vörös, fehér, kék – szólalt meg Tommy. – Átkozottul festői. Gyerünk, Tuppence, nincs itt semmi félelmetes. 
 	Hisz amint már az előbb is észrevették, a rendőr valóságos, húsvér ember volt, sőt mi több: nem is túlságosan magas. 
 	Amikor azonban végre elindultak, lépések hangzottak j fel a hátuk mögött. Egy férfi rohant el mel ettük. Befordult a fehér ház kapuján, felsietett a lépcsőkön, s erélyesen bekopogott. Éppen akkor engedték be, mikor Tommy és Tuppence a sietős látogató után bámuló rendőrhöz ért. 
 	– Nagyon sürgős dolga lehet az úriembernek –
 	kommentálta a poszt. 
 	Lassú, vontatott hangon beszélt, mint akinek bizonyos időre van szüksége ahhoz, hogy gondolatainak formát találjon. 
 	– Az a fajta, akinek mindig sietős – jegyezte meg Tommy. 
 	A rendőr ránézett. Álmatag, gyanakvó kifejezés jelent meg az arcán. 
 	– A barátja? – érdeklődött, de most már határozott gyanakvás érződött a hangjában. 
 	– Nem. De történetesen tudom, kicsoda. Reil ynek hívják. 
 	– Aha! Megyek, körülnézek. 
 	– Meg tudná mondani, melyik a White House? – kérdezte Tommy. 
 	A rendőr jobbra mutatott a fejével. 
 	– Az ott! Mrs. Honeycott háza. – Elhal gatott, majd különös hangsúl yal, mint aki roppant fontos információt közöl, hozzátette: – Ideges népség. Mindenhol betörőket lát. 
 	Mindig azzal nyaggat, figyeljem a környéket. Középkorú nők szokása. 
 	– Középkorú? Azt nem tudja véletlenül, lakik-e itt egy ifjú hölgy? 
 	– Ifjú hölgy... – töprengett a rendőr. – Nem, fiatalra nem emlékszem. 
 	– Lehet, hogy nem itt lakik, Tommy. Különben is, még nem biztos, hogy ideért. Nem sokkal előttünk indult el. 
 	– Aha! – szólalt meg a rendőr. – Mégis eszembe jutott. Egy fiatal nő ment be nemrégiben. Idefelé jövet láttam. Talán csak három-négy perce lehetett. 
 	
 	– Hermelinbundában? – faggatta mohón Tuppence. 
 	– Volt valami fehér, szőrös rajta – ismerte el a rendőr. 
 	Tuppence mosolygott. A poszt biccentett – amit köszönésnek is vehettek – s elindult abba az irányba, ahonnan ők jöttek, a házaspár pedig nekikészült, hogy bemenjen a White House-ba. 
 	E pil anatban gyenge, elfojtott kiáltást hal ottak a ház szobáinak valamelyikéből. Szinte egy időben kicsapódott a bejárati ajtó, s James Reil y száguldott le a lépcsőn. 
 	Mészfehér arca rángatódzott, szemei vakon meredtek a semmibe. Szédelgett, mint aki részeg. 
 	Tommyt és Tuppence-t meg sem látva elment mel ettük, egyre ugyanazt ismételgette, motyogta maga elé. 
 	– Úristen! Úristen! Uram isten! 
 	Megkapaszkodott a postaládában, mint aki erőt gyűjt, aztán a vakrémülettől hajtva teljes erejéből rohanni kezdett az el entétes irányba. 
 	II. 
 	A házaspár döbbenten nézett egymásra. 
 	– Valami történt abban a házban! Valami szörnyűség... 
 	ami így megijesztette Reil y barátunkat. 
 	Tuppence szórakozottan végighúzta uj át a postaládán. 
 	– Valahol vörös festékbe nyúlhatott – mondta oda sem figyelve. 
 	– Hm... Jobb, ha bemegyünk. Semmit nem értek. Fehér bóbitás szobalány ál t a bejáratnál földbe gyökerezett lábbal. 
 	– Látott már ilyet valaha, atyám? – tört ki, mikor meglátta Tommyt. – Idejött az a fickó, a fiatal hölgyet kereste, s csak úgy ukmukfuk, felrohant a lépcsőn. A kisasszony felsikoltott
 	– ami nem is csoda látva ezt az alakot – a férfi pedig holtsápadt arccal rohant visszafelé, mint aki kísértettel találkozott. Mit jelent ez az egész? 
 	– Kivel beszélgetsz az ajtóban, El en? – harsant fel egy parancsoláshoz szokott hang a lakásból. 
 	– Az asszonyom – magyarázta El en teljesen fölöslegesen. 
 	A szobalány hátralépett, és a belépő Tommy egy szürkés hajú, középkorú nővel találta szemben magát. Csiptetős szemüvege mögül fagyos, kék szemekkel vette szemügyre látogatóját. Szikár, csontos alakján szűk, fekete ruha, nyakában üveggyöngysor. 
 	– Mrs. Honeycott? – kérdezte Tommy. – Miss Glennel szeretnék beszélni. 
 	Mrs. Honeycott éles pil antást vetett rá, majd Tuppence-t mérte végig tetőtől talpig. 
 	– Valóban? Nos, talán jöj enek beljebb. 
 	
 	Átmentek a halion, és egy kertre nyíló, hátsó szobába jutottak. Elég nagy helyiség volt, mégis kicsinek látszott a belezsúfolt, rengeteg széktől, asztaltól. Nagy tűz lobogott a kandal óban. Az egyik oldalon vászonhuzatú kanapé ál t. A falakat szürke szalaggal átkötött rózsacsokor mintájú tapéta borította. Számtalan metszet és olajfestmény mindenütt. A szoba egyáltalán nem il ett Miss Gilda Glen költséges személyiségéhez. 
 	– Foglaljanak helyet! – Inkább hangzott utasításnak, mint a háziasszony kedves invitálásának. – Legjobb, ha az elején megmondom: nem vagyok katolikus. Sosem hittem volna, hogy katolikus papot fogadok a házamban. Ha Gilda átpártolt a bűnös egyházhoz... nos az az ő dolga. Nem is várhat mást az ember, ha valaki úgy él. Ez a kisebbik rossz. Nagyobb baj lenne, ha teljesen hitetlenné válna. 
 	Néha eltűnődöm, mi lenne, ha a katolikus papok házasodhatnának. És azok a zárdák! Mennyi gyönyörű
 	fiatal lány... bezárkóznak oda, és senki nem tudja, mi lesz belőlük... Nos, nem érdemes sokat töprengeni rajta. – Mrs. 
 	Honeycott végre pontot tett a mondat végére. 
 	Tommy anélkül, hogy a cölibátus védelmére kelt volna, egyenesen a tárgyra tért. 
 	– Ha jól értem tehát, Mrs. Honeycott, Miss Glen itt van a házban. 
 	– Igen. Ne feledje, én nem helyeslem a dolgot. A házasság az házasság, és az ember férje, az a férje. Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát. 
 	– Nem egészen értem... – kezdte Tommy zavartan. 
 	– Miután elmondtam a véleményemet, felmehet Gildához. 
 	Idejött
 	– oly sok év után! – és arra kérte, segítsek neki. Azt akarta, hogy beszéljek ezzel az emberrel, s vegyem rá: egyezzen bele a válásba. Megmondtam neki szemtől szembe, hogy nekem semmi közöm a zavaros ügyeihez. A válás bűn. Ám azt mégsem tagadhattam meg a saját húgomtól, hogy menedéket találjon a házamban! 
 	– A húga? – ámult el Tommy. 
 	– Igen. Nem mondta magának? 
 	Tommynak tátva maradt a szája a csodálkozástól. Az angyali szépségű Gilda Glen! Lehetetlen! Aztán eszébe jutott, hogy valóban évek óta szerepel már a színpadon. Ő
 	maga kisfiú korában látta először. Igen, elképzelhető. De micsoda 
 	kontraszt! 
 	Ebből 
 	az 
 	alsóközéposztályból
 	származna hát? Milyen jól őrizgette titkát! 
 	– Még mindig nem egészen világos a dolog – tagolta a szavakat. – A húga férjnél van? 
 	
 	– Tizenhét éves korában szökött meg – hangzott a velős válasz. – Valami közönséges, rangján aluli alakhoz ment hozzá. Az apánk tiszteletes volt az egyházközségben. 
 	Képzelhetik, micsoda szégyen! Aztán elhagyta az urát, és színésznőnek ál t! Sosem tettem be a lábam egyetlen színházba sem egész életemben! Távol tartom magam az ilyen erkölcstelenségtől. És most – ennyi év után – el akar válni attól az embertől. Gondolom, valami nagyfejűhöz próbál hozzámenni. De a férje nem enged – sem az erőszaknak, sem a pénznek. Csodálom érte. 
 	– Hogy hívják? 
 	– Bizonyára meglepi, de nem emlékszem. Csaknem húsz év múlt el azóta. Az apám még a nevének említését is megtiltotta. Most meg már nem vagyok hajlandó a dolgot megvitatni Gildával. Pontosan tudja, mi a véleményem az egészről. Érje be ennyivel! 
 	– Nem Reil ynek hívták véletlenül? 
 	– Lehetséges. Nem tudom. Egyszerűen kiment a fejemből. 
 	– Az a férfi, aki az előbb itt volt. 
 	– Ő? Azt hittem, a bolondokházából szökött őrült. A konyhában voltam, utasításokat adtam El ennek. Éppen ide indultam, azon töprengve, hogy vajon Gilda megjött-e már –
 	ugyanis van pótkulcsa
 	– mikor meghal ottam. Kis ideig tétovázott a hal ban, aztán egyenesen felment. Talán három perc se telt bele, s elkezdődött ez az éktelen lármázás. Kimentem, s ezt a férfit láttam felrohanni a lépcsőn. Kiáltás hal atszott fentről, és a férfi már fordult is vissza. Mint egy őrült, rohant lefelé. Szép kis viselkedés, mondhatom. 
 	Tommy felál t. 
 	– Mrs. Honeycott, kérem, tüstént menjünk fel. Attól tartok... 
 	ugye nincs itthon vörös festék? 
 	A ház asszonya értetlenül bámult rá. 
 	– Nincs. Miért lenne? 
 	– Ettől féltem – mondta síri hangon Tommy. – Kéltem, menjünk azonnal a húga szobájába. 
 	A megszeppent háziasszony felvezette őket. Egy pil anatra El en alakja vil ant fel, ahogy sietősen besurran az egyik szobába. 
 	Mrs. Honeycott benyitott az első szobába az emeleten. 
 	Tommy és Tuppence szorosan a nyomában. 
 	Az asszony rémülten hátrahőkölt, s fájdalmas, hörgésbe ful adó kiáltás szakadt ki a torkán. 
 	A hermelinbundás alak mozdulatlanul feküdt a kanapén. 
 	Gyönyörű arca érintetlen, mint alvó gyermekarc. A seb oldalt volt a fején. Valami tompa tárggyal zúzták be a koponyáját. A padlóra vércseppek csöpögtek lassan, de a seb már nem vérzett. 
 	Tommy megvizsgálta a mozdulatlan alakot. Arcából kifutott minden vér. 
 	– Tényleg nem fojtotta meg – szólalt meg végül. 
 	– Mit mond? Kicsoda? – kiáltotta Mrs. Honeycott. – Halott? 
 	– Igen. Megölték. Csak az a kérdés: ki tett? Bár nem is igazán kérdéses a dolog. Furcsa. Minden fel engzős fenyegetése el enére nem hittem volna, hogy megcsinálja. 
 	Eltűnődött, majd elhatározásra jutva Tuppence-hoz fordult. 
 	– Keríts elő egy rendőrt, vagy hívd fel valahonnan a rendőrséget! 
 	Tuppence bólintott. Ő is nagyon sápadt volt. Mindannyian kimentek a szobából. 
 	– Nem szeretnék hibát elkövetni – mondta Tommy. – Meg tudná mondani, pontosan mikor ért haza a húga? 
 	– Igen – felelte Mrs. Honeycott. – Mert éppen beál ítottam az órát, mint minden este. Naponta öt percet késik. Nyolc perccel múlt hat az én órámon. Az pedig mindig pontos. 
 	Tommy bólintott. Ez egyezik azzal, amit a rendőr mondott. 
 	Az órájára pil antott és megál apította, hogy egy perc telt el a megbeszélt találkozó óta. 
 	Lehet, hogy valaki várta a szobájában? Ha így van, még itt kel lennie. James Reil yn kívül más nem hagyta el a házat. 
 	Felrohant, s átkutatta a helyiségeket. Senkit sem talált. 
 	El enhez ment, elmondta, mi történt. Türelmesen megvárta, míg a szobalány túljut az első döbbeneten és a szentekhez szóló könyörgéseken, aztán fogott csak bele a kérdezősködésbe. 
 	– Kereste valaki más ma délután Miss Glent? 
 	– Nem, senki. 
 	– Az emeleten volt úgy hat óra körül? 
 	– Igen. Hatkor vagy néhány perccel hat után jöttem fel szokás szerint behúzni a függönyöket. Éppen azelőtt, mikor az a vadál at dörömbölt az ajtón. Lerohantam, hogy kinyissam az ajtót. Micsoda sötét lelkű gazember! 
 	Tommy ráhagyta. Ő maga továbbra is furcsa sajnálkozást érzett Reil yvel szemben, s nem tudta elhinni róla, hogy gyilkos lenne. De hát ki más? Csak Mrs. Honeycott és El en tartózkodott a házban. 
 	Hangokat hal ott a hal felől. Lesietve látta, hogy Tuppence érkezett egy rendőr kíséretében. Ez utóbbi máris készenlétben tartotta jegyzetfüzetét s tompa hegyű
 	ceruzáját, 
 	mint 
 	elengedhetetlenül 
 	szükséges
 	segédeszközöket. Felment a szobába, közönyösen megnézte az áldozatot, pusztán annyi megjegyzést fűzve a látottakhoz, hogy senki sem nyúlhat semmihez, különben a felügyelő alaposan el átja a baját. Végighal gatta Mrs. 
 	Honeycott hisztérikus kitöréseit és zavaros magyarázatait. 
 	Még jegyzetelt is! Jelenléte megnyugtatóan, csil apítóan hatott. 
 	Tommy kinn a lépcsőn végre egyedül maradt vele. 
 	– Figyeljen ide! Azt mondta, maga látta bejönni ide szegény megboldogultat. Biztos benne, hogy egyedül volt? 
 	– Igen. 
 	– És míg mi ide nem értünk, senkit nem látott kilépni a kapun? 
 	– Egy lelket sem. 
 	– Látta volna, ha kijön valaki? 
 	– Természetesen. Kizárólag az az őrült fickó rohant ki. 
 	A törvény rendíthetetlen őre magabiztosan lépkedett lefelé a lépcsőn. Megál t a fehér postaláda előtt. A levélszekrényen ott éktelenkedett egy kéz vörös színű
 	lenyomata. 
 	– Micsoda amatőr! – szólt lenézően. – Ilyen bizonyítékot hagyni! 
 	A bűnügy másnapján Tommy és Tuppence még mindig a Grand Hotelben tartózkodott. Tommy okosabbnak tartotta, ha megszabadul reverendájától. 
 	James Reil yt letartóztatták. 
 	Éppen az ügyvédjével, Mr. Marvel lel beszélgettek a bűntettről. 
 	– Képtelen vagyok elhinni James Reil yről – mondta az ügyvéd egyszerűen. – Mindig vad dolgokat mondott, de semmi több. 
 	Tommy bólintott. 
 	– Sajnos, én magam vagyok el ene az egyik szemtanú. Az a bizonyos kijelentése itt a szál odában! Mindennek el enére nekem szimpatikus az az ember. Ha bárki mást gyanúsíthatnék, 
 	egy 
 	percig 
 	sem 
 	kételkednék 
 	az
 	ártatlanságában. Ő mit mond? 
 	Az ügyvéd lebiggyesztette az ajkát. 
 	– Azt ál ítja, hogy holtan találta. Ez természetesen lehetetlen. Előadta a legelső hazugságot, ami csak eszébe jutott. 
 	– De ha mégis az igazat mondja, az azt jelenti, hogy a bőbeszédű Mrs. Honeycott követte el a gyilkosságot. Ez képtelenség! Így hát csakis Reil y lehetett. 
 	– A szobalány hal otta a kiáltást, ne feledje! 
 	– A szobalány... igen... 
 	Csend telepedett a szobára. Rövid hal gatás után végül Tommy szólalt meg, mintegy hangosan gondolkodva. 
 	
 	– Milyen naivak vagyunk! Készpénznek vettük, amit mondott. Pedig mi is ez valójában? Csupán az érzékek által közvetített benyomás... De tegyük fel, hogy hibásak ezek a benyomások... 
 	Az ügyvéd a vál át vonogatta. 
 	– Mindannyian tudjuk, milyen megbízhatatlanok a tanúval omások. Tanúk, akik akaratlanul is mind többre emlékeznek az idő múlásával. 
 	– Nem igazán erre gondoltam. Úgy értem, mindannyian mondunk olyan dolgokat, amik nem felének meg a valóságnak. És eszünkbe sem jut, hogy nem mondhatunk igazat. Például biztos, hogy mindketten mondtunk már ilyesmit: „Megjött a posta", s így is hisszük, amikor meghal juk a kettős kopogást és a postaláda zörgését. Tíz esetből kilencben igazunk is van, de tizedszerre lehet, hogy csak egy utcakölyök szórakozik velünk. Érti már, mire gondolok? 
 	– I-igen – felelte lassan Mr. Marvel . – De mit akar ezzel mondani. 
 	– Nem vagyok teljesen biztos a dologban, de – azt hiszem
 	– kezdem kapisgálni. Mint a bot, Tuppence, emlékszel? 
 	Egyik fele erre mutat, a másik el enkező irányba. Attól függ, melyik végét fogod. Ajtók nyílnak és csukódnak. Emberek felmennek a lépcsőn... majd lejönnek. 
 	– Mire gondolsz? – faggatta a felesége. 
 	– Milyen nevetségesen egyszerű! – kiáltotta Tommy. – És csak most jutott eszembe. Honnan tudja az ember, hogy valaki bejött a házba? Hal ja az ajtó nyitását, csukódását. 
 	És ha még vársz is valakit, teljesen biztosra is veszed. De ugyanígy történik minden, amikor kimegy valaki. 
 	– De hát Miss Glen nem ment ki. 
 	– Nem, ő nem. Valaki más... a gyilkos. 
 	– De akkor mikor ment be Miss Glen? 
 	– Míg Mrs. Honeycott a konyhában beszélgetett El ennel. 
 	Nem hal ották. Mrs. Honeycott visszament a szalonba, azon tűnődött, megjött-e már a húga, és beál ította az órát. Ekkor hal otta, hogy megjött – ahogy ő hitte – a testvére, és felmegy a lépcsőn. 
 	– Épp ez az! A lépések felfelé vezettek! 
 	– El en volt. Felment, hogy behúzza a függönyöket. 
 	Emlékszel, Mrs. Honeycott azt mondta, a húga tétovázott, mielőtt felment volna. Ez a szünet elég volt ahhoz, hogy El en a konyhából a lépcsőhöz érjen. Éppen csak elkerülte a gyilkost. 
 	– De Tommy? És a sikoly? 
 	– Az James Reil y volt. Nem figyelted meg, milyen éles hangja van? Nagy felindulásban a férfiak képesek úgy sikoltani, mint a nők. 
 	– És a gyilkos? Látnunk kel ett volna! 
 	– Láttuk is! Beszélgettünk is vele. Nem emlékszel, milyen hirtelen bukkant elő az a rendőr? Éppen akkor lépett ki a kapun, amikor a köd kissé feloszlott. Még ugrattuk is egymást, nem emlékszel? Bár sosem úgy tekintünk rájuk, a rendőrök mégis pontosan olyan emberek, mint bárki más. 
 	Szeretnek, gyűlölnek, házasságot kötnek... 
 	Azt hiszem, Gilda Glen a kapu előtt találkozott a férjével. 
 	Együtt mentek be megbeszélni a válást. A férjnek nem adatott meg, hogy szavakba öntse dühét, kétségbeesését, mint Reil ynek. De kéznél volt a gumibotja. 
 	TÍZEDIK FEJEZET
 	PÉNZHAMISÍTÓK
 	– Tuppence – szólt élete párjához Tommy -, jóval nagyobb irodába kel költöznünk. 
 	– Hülyeség! – hangzott a lakonikus válasz. – Nem kel mindjárt felfuvalkodottá válni s mil omosnak képzelni magad, csak mert elképesztő szerencsével megoldottál néhány apró-cseprő ügyet! 
 	– Amit az egyik szerencsének nevez, azt a másik hozzáértésnek hívja. 
 	– Természetesen, ha egyszemélyben Sherlock Holmesnak, Thorndykenak, McCartynak és Okewood testvéreknek képzeled magad, akkor ehhez nincs mit hozzátenni. Én magam jobban szeretem, ha a szerencse ál mel ettem, s nem a világ minden hozzáértése. 
 	– Van benne valami – ismerte el Tommy. – Mindegy, Tuppence, akkor is nagyobb iroda kel . 
 	– Miért? 
 	– A klasszikusok! Jónéhány külön polc kel , hogy Edgar Wal ace is méltón képviseltethesse magát. 
 	– Hiszen még nem volt egyetlen Wal ace-esetünk sem! 
 	– Attól tartok, nem is lesz. Nem tudom, feltűnt-e neked, de ő
 	nem sokra tartotta az amatőröket. Minden esete szigorúan a Scotland Yardhoz kötődik. Minden eredeti, semmi kitalálás. 
 	Albert, a hivatalsegéd tűnt fel az ajtóban. 
 	– Marriot felügyelő akar beszélni önnel – jelentette. 
 	– A Scotland Yard titokzatos embere – morogta Tommy. 
 	– A szorgos hekus vagy inkább szimat? Valahogy összekeverednek bennem ezek a kifejezések. 
 	A felügyelő sugárzó arccal üdvözölte őket. 
 	– Hogy s mint? – érdeklődött könnyed társasági stílusban. 
 	– Nem esett semmi baja a legutóbbi kis kaland során? 
 	
 	– Miért esett volna? – vágott vissza Tuppence. –
 	Csodálatos volt, nem igaz? 
 	– Nem hiszem, hogy én pontosan ezt a jelzőt használnám rá. 
 	– Mi szél hozta ma ide, Marriot? – érdeklődött Tommy. –
 	Gondolom, 
 	nem 
 	az 
 	idegrendszerünk 
 	miatt 
 	érzett
 	aggodalom vezérelte. 
 	– Nem. Munkát hoztam a nagyszerű Mr. Bluntnak. 
 	– Aha. Hadd ne tegyek egy nagyszerű megjegyzést! 
 	– Üzletet ajánlok, Mr. Beresford. Mit szólna egy igazán nagy gengszterbanda felgönygyölítéséhez? 
 	– Létezik ilyesmi egyáltalán? – kérdezte Tommy. 
 	– Hát ezt meg hogy érti? 
 	– Mindig azt hittem, a gengsztereket csak kitalálják. Éppen úgy, mint a zseniális szélhámosokat és szuper bűnözőket. 
 	– A zseniális szélhámos valóban elég ritka jószág –
 	ismerte el a felügyelő. – De az isten áldja meg, uram, gengszterbandákkal útonútfélen találkozik az ember! 
 	– Nem tudom, képes lennék-e megbirkózni velük. Az amatőr bűntett, a nyugodt, családias bűnök... hozzám ezek ál nak 
 	közel. 
 	Ilyen 
 	ügyekben 
 	tudok 
 	jeleskedni. 
 	Természetesen Tuppence segítségével, aki érzékeny női szemmel észreveszi azokat a lényeges apróságokat, amiket az ostoba férfiszem nem képes felfedezni. 
 	Férje szónoklatát Tuppence azzal szakította félbe, hogy hozzávágott egy párnát, és finoman megkérte: ne hordjon össze mindenféle sületlenséget. 
 	– Kitűnően szórakoznak, nemde, uram? – honorálta előadásukat Marriot atyai mosol yal. – Ha nem veszi zokon, igazán jó látni, ahogy önök ketten örülnek az életnek. 
 	– Örülünk? – lepődött meg Tuppence. Még a szeme is kikerekedett. – Meglehet. Még nem gondolkodtam rajta. 
 	– Ami a gengsztereket il eti – kanyarodott vissza az előbbi témához Tommy -, tekintélyes magánpraxisom el enére... 
 	hercegnők, mil iomosok és a legjobb bejárónők... nem kizárt, hogy mégis kegyeskedem foglalkozni ezzel az üggyel. Boldogtalan lennék, ha a Scotland Yard hibát követne el. Még magához sem térne, és már a nyakán lenne a Daily Mail. 
 	– Van humorérzéke. Nos, a helyzet a következő. Jelentős mennyiségű – több száz – hamis bankjegy került újabban forgalomba. Megdöbbenne, ha tudná, milyen tételben forgalmazzák az egyfontos bankjegyeket. Szinte művészi hamisítvány valamennyi. Elhoztam egyet mutatóba. 
 	Kivette a zsebéből, s odaadta Tommynak. 
 	– Hibátlannak látszik, nem igaz? Tommy alaposan megvizsgálta. 
 	– A kutyafáját! Sosem vettem volna észre, hogy hamis. 
 	– Mint a legtöbb ember. Na most, itt van egy eredeti. 
 	Megmutatom 
 	az 
 	eltéréseket. 
 	Bámulatosan 
 	apró
 	különbségek csupán, de hamarosan megtanulják, miként különböztethetők meg mégis egymástól. Fogja csak ezt a nagyítót! 
 	Négy-öt perces kiképzés nyomán mindketten egyenesen bankjegy-szakértőkké váltak. 
 	– Mit kíván tőlünk, felügyelő? – tudakolta Tuppence. –
 	Tartsuk nyitva a szemünket, s figyeljük, hol bukkan fel ilyen pénz? 
 	– Valamivel többről lenne szó, Mrs. Beresford. Egyedül magukban bízom. Ha akarnak, utána tudnak járni ennek a dolognak. Annyit már kiderítettünk, hogy a bankókat a West Enden dobják piacra. Az elosztást a legfelsőbb társadalmi körökből rányitja valaki. Kijuttatták már a kontinensre is. 
 	Nos, minket leginkább egy bizonyos személy érdekel. 
 	Laidlow őrnagy. Talán már hal ották a nevét. 
 	– Ismerősen cseng – mondta Tommy. – Valami lóversenyhistória, nem? 
 	– Így igaz. Laidlow őrnagy neve meglehetősen összeforrt a turffal. Semmi kézzelfogható bizonyíték nem szól el ene, de minden bizonnyal benne van a keze egy-két kényes ügyletben. Jól értesült emberek furcsán néznek, ha szóba kerül a neve. Senki nem tud semmit a múltjáról. Igen vonzó, csinos, francia felesége van, akit mindenhová elkísér hódolóinak serege. Rengeteget költenek – mármint a Laidlow házaspár – és én nagyon szeretném tudni, miből telik rá nekik. 
 	– Talán a „seregből" – rosszmájúskodott Tommy. 
 	– Mindenki ezt hiszi. Én mégsem vagyok meggyőződve róla. Persze lehet pusztán véletlen is. Mégis... szokatlanul sok pénz szivárog ki az egyik játékbarlangból, amit a Laidlow házaspár és sleppje meglehetősen sűrűn látogat. 
 	E szerencsejátékos kompánia felhasználásával valakik könnyűszerrel 
 	meg 
 	tudnak 
 	szabadulni 
 	a 
 	hamis
 	bankjegyektől. S a forgalmazáshoz jobb helyet, mint egy kaszinó, álmodni sem lehet. 
 	– Mi hogyan kapcsolódhatnánk a játékba? 
 	– Ha jól tudom, a fiatal St. Vincent és felesége barátai önöknek. Ok puszipajtásai Laidlow-ék társaságának. Bár az utóbbi időben talán nem is annyira... Az ő segítségükkel minden különösebb nehézség nélkül bekerülhetnek a bandába, amire a mi embereinknek szikrányi esélye sincs. 
 	El enben a magam részéről teljességgel valószínűtlennek tartom, hogy önöket bárki is kiszúrná. 
 	– Végül is pontosan mi lenne a dolgunk? Mire kel ene fényt derítenünk? 
 	– A kérdés így hangzik: ha egyáltalán ők a terjesztők, honnan szerzik a hamisítványokat? 
 	– Óh, ez egyszerű! Laidlow őrnagy elutazik egy üres kofferrel, és hamis egyfontosokkal degeszre tömött bőrönddel tér vissza – fejtegette Tommy. – Követjük és kiderítjük, kikkel lép kapcsolatba. Csupán ez lenne a terve? 
 	– Többé-kevésbé – morfondírozott a nyomozó. – Azért nem hagyható figyelmen kívül a hölgy és az apja, Mr. Heroulade sem. Ne feledjék: a bankjegyek a Csatorna túlpartján is forgalomba kerültek! 
 	– Drága Marriot-m, a Blunt Nyomozóiroda kiválóságai előtt ismeretlen a bármit is „figyelmen kívül hagyni" kifejezés –
 	nézett tettetett szemrehányással Tommy a Yard emberére. 
 	A felügyelő csak mosolygott. 
 	– Nos, akkor sok szerencsét! – búcsúzott a feladattól láthatóan izgalomba jött házaspártól. 
 	– Elvezni fogom ezt az ügyet – lelkendezett Tuppence. –
 	Night klubok, koktélok... Holnap vennem kel fekete szemfestéket. 
 	– Éppen elég sötét a tekinteted – élcelődött a férje. 
 	– Még feketébb szempil ákat akarok! Cseresznyepiros rúzsra is szükségem lesz. 
 	– Tuppence! Te a szíved mélyén egy élvhajhász éjszakai pil angó vagy. Ezer szerencséd, hogy ilyen józan életű, megbízható férfihoz mentél feleségül. 
 	– Magadról beszélsz? Várj csak! Oda lesz a „józan" életed, ha már eltöltöttél néhány varázslatos estét a Python Clubban! 
 	A Laidlow házaspárral gond nélkül sikerült megismerkedni. 
 	Az elegáns, finom, életvidám Tuppencett és a gáláns úriember szerepbe könnyen beil eszkedő Tommyt – kiket láthatóan majd fölvet a pénz – hangos ovációval zárta szívébe a társaság. 
 	Laidlow őrnagy – magas, kese hajú férfi – megjelenésében tipikus gentleman benyomását keltette. Ám szemei körül a sötét karikák, s gyanakvó, lapos pil antásai árulkodtak valódi jel eméről. 
 	Briliáns kártyajátékosnak bizonyult: ha magasak voltak a tétek, ritkán ál t fel vesztesként az asztaltól. 
 	Marguerite Laidlow szöges el entéte volt az őrnagynak. 
 	Kecses, akár egy nimfa, arca, mint gyönyörű ikonkép. 
 	Kényeskedő, franciás kiejtésével mindenkit elbűvölt. 
 	Tommynak sem kel ett több az első találkozásnál, s a bensőjében dúló viharok hevességén lemérhette: az égi világon semmi meglepő nincs abban, ha a férfiak mind egy szálig e nő rabszolgájává válnak. Ő is megtetszett az asszonynak. 
 	Már 
 	a 
 	bemutatkozáskor 
 	különös
 	érdeklődésével tüntette ki. így hát – kiosztott szerepéhez hűen – rögvest udvartartásához csatlakozott. 
 	Mrs. Laidlow apja százszor veszélyesebb alaknak látszott. 
 	Kifogástalan külső, határozott fel épés, fürkésző szemek, átható tekintet. Testtartása a mindig ugrásra kész ragadozóéhoz hasonlatos. 
 	Egyik este Tuppence félrevonta férjét. Tíz egyfontos bankjegyet rakott ki szép sorjában egymás mel é. 
 	– Nézd csak! Ugye ezek mind hamisítványok? Rövid vizsgálódás 
 	után 
 	Tommy 
 	megerősítette 
 	Tuppence
 	diagnózisát. 
 	– Kitől szerezted? 
 	– Jimmy Faulkenertől. Ő Marguerite Laidlow-tól kapta, aki arra kérte; tegye meg egy lóra. Én pedig azzal a magyarázattal, hogy kis címletekre lenne szükségem, adtam helyettük egy tízest. 
 	– Vadonatúj, ropogós egyfontosok. Nem sok kézen mehettek keresztül. A fiatal Faulkener is benne lenne? 
 	– 
 	Jimmy? 
 	Ugyan! 
 	Remek 
 	fickó! 
 	Egész 
 	jól
 	összebarátkoztunk. 
 	– Azt észrevettem – jegyezte meg Tommy ridegen. –
 	Feltétlenül szükség van erre? 
 	– Ó, ez nem munka: szórakozás! Olyan rendes fiú! Örülök, hogy kimenthettem annak a nőnek a karmaiból. El sem tudod képzelni, mennyi pénzt költött már rá. 
 	– Úgy látom, ez a Jimmy fülig szerelmes beléd, Tuppence. 
 	– Lehet... Őszintén szólva magam is azt hiszem. De olyan jó érzés tudni, hogy az ember még mindig vonzó és fiatal. 
 	Nem igaz...? 
 	– Mintha az erkölcsi érzéked mostanában nem ál na igazán a helyzet magaslatán. Meglehet, talán hibás szemszögből közelíted meg a dolgokat. De legalábbis egyoldalúan... 
 	– Évek óta nem éreztem ilyen kitűnően magam – jelentette ki Tuppence szégyentelenül. – És veled mi van? Látlak még hébehóban? Vagy most már mindig Marguerite Laidlow szoknyájába kapaszkodva akarsz élni? 
 	– Feladat – vágott vissza Tommy. 
 	– Pedig igazán szemrevaló nőszemély, nincs igazam? 
 	– Nem az én esetem. Tévedsz, ha úgy véled: odavagyok érte. 
 	– Hazudsz! – nevetett Tuppence. – Bár mindig úgy tartottam: inkább egy hazudós férj, mint egy mulya. 
 	
 	Mrs. Laidlow hűséges csodálói közé tartozott az egyszerű, ám rémesen gazdag alabamai Hank Ryder is. Az elsők között megbarátkozott Tommyval, gyorsan a bizalmába fogadva a kel emes társaságnak bizonyuló férfit. 
 	– Csodálatos asszony! – áradozott Tommynak, miközben tekintetével megbűvölten követte a bájos Marguerite-t. –
 	Nagyon művelt, kulturált és csodaszép. Ha a közelében vagyok, primitív barbárnak érzem magam. 
 	Tommy 
 	csak 
 	udvariasan 
 	bólogatott 
 	az 
 	alabamai
 	ömlengésére, mire Mr. Ryder még inkább belemelegedett a fecsegésbe. 
 	– Igazán szégyen... tűrhetetlen, hogy egy ilyen ragyogó teremtésnek anyagi gondjai legyenek. 
 	– Anyagi gondjai vannak? 
 	– Arra mérget vehet. Fura alak ez a Laidlow. Marguerite fél tőle. Nekem elmondta. Nem meri beval ani még a csipcsup kis számlááit sem. 
 	– Valóban olyan jelentéktelenek? 
 	– Ha én mondom! Különben is, egy nőnek öltözködnie kel . 
 	És egy olyan gyönyörű asszony, mint Marguerite, természetesen nem akar tavalyi ruhákban járni. No és a kártya! Szegény kis jószág... olyan balszerencsés a játékban! Tegnap éj el is ötven fontot nyertem tőle. Azóta is annyira bánt... 
 	– Tegnapelőtt pedig kétszázat nyert Jimmy Faulkenertől –
 	kontrázott Tommy. 
 	– Ne mondja! Akkor már nem is furdal annyira a lelkiismeret. Erről jut eszembe: nem tűnt fel magának, hogy újabban milyen sok a hamis pénz? Ma reggel a bankban a tisztviselő közölte velem: százból huszonöt hamisítvány. 
 	Képzelheti! 
 	– Ejha! Ez igen magas arány. Újaknak látszottak? 
 	– Úgy bizony, mintha egyenesen a pénzverdéből jöttek volna. Elképzelni sem tudom, hogyan jutott hozzájuk. 
 	Biztosan valamelyik gazember sózta rá a lóversenypályán. 
 	Tudja, Mr. Beresford, számomra újdonság a nagyvilági élet. 
 	Ennyi klassz nő... és a társaság! Csak nemrégiben sikerült meggazdagodnom. Pedig milyen régi vágyam, hogy átjöhessek Európába... megnézzem, milyen itt az élet. A kaszinók... hisz tudja! 
 	Tommy bólintott. Volt egy olyan érzése, hogy Mrs. Laidlow szárnyai alatt Mr. Ryder valószínűleg sok mindent lát még az életből, de ez nem lesz számára olcsó mulatság. 
 	Másnap éj el neki is sikerült bizonyítékok szereznie a hamisításra. S az is megcáfolhatatlannak tűnt: Mrs. 
 	Laidlow-nak köze lehet hozzájuk. 
 	
 	Este a Marriot felügyelő által is említett kis szórakozóhelyre mentek. Kel emes zene szólt, többen táncoltak, ám a mulató valódi vonzerejét az a két helyiség nyújtotta, amelynek zöld filc borítású asztalain éjszakánként szép summa pénzek cseréltek gazdát. 
 	Marguerite Laidlow a parti végén hatalmas köteg egyfontos bankjegyet nyomott Tommy kezébe. 
 	– Beváltaná nagyobb címletekre ezt a sok aprót, Tommy? 
 	Tudja, olyan kicsi a táskám. Mindenfelé kidudorodna belőle. 
 	Tommy természetesen teljesítette a kérést, majd egy csendes sarokban megvizsgálta azokat, amiket az asszonytól kapott. Legalább minden negyedik hamisnak látszott. 
 	Vajon honnan szerzi őket? Erre még mindig nem talált magyarázatot. Azt szinte biztosra vette, hogy nem a férjétől. 
 	Albert az őrnagy minden mozdulatát szemmel tartotta. 
 	Tommy egyre határozottabban az asszony apjára gyanakodott. A mogorva M. Heroulade gyakran utazott Franciaországba. Mi sem lenne egyszerűbb, mint dupla fenekű bőröndben behozni a hamis bankókat. 
 	Lassan, elmélázva sétált ki a klubból. Meditációját hirtelen ismerős kiáltozás szakította félbe. Az utcán Mr. Rydert pil antotta meg, akiről messziről lerítt: ma este túl sokszor nézett a pohár fenekére. Éppen azzal kísérletezett, hogy kalapját egy autó antennájára akassza. Mindhiába. 
 	Kísérletei rendre csődöt mondtak. 
 	– Ez az istenverte fogas! Micsoda istenverte fogas! –
 	nyögdécselte panaszosan az amerikai. – Miért nem olyan, mint... mint az Ál amokban? Otthon fel tudom akasztani a kalapomat minden éj el... minden éj el, uram. Magán... 
 	magán két kalap van. Ilyet még nem láttam! Biztos az éghajlat teszi... 
 	– Talán két fejem van... – kockáztatta meg Tommy. 
 	– Meg... meglehet. Különös. Igyunk egyet! A szesztilalom... 
 	az az oka mindennek. Azt hiszem... részeg vagyok... 
 	tökrészeg... Összeittam mindent... koktélok... Marguerite... 
 	egy angyal... szeret engem is! Whisky, két Martini... két vagy három... sör. Fogadjunk... nem tudnék... azt mondtam... az ördögbe is... 
 	– Minden rendben – csil apította Tommy. – Mit szólna hozzá, ha hazamennénk? 
 	– Nincs hová mennem – mondta bánatosan Mr. Ryder, és kicsordultak a könnyei. 
 	– Melyik szál odában lakik? 
 	– Nem mehetek haza. A pénz... ott a pénz. Klassz dolog. 
 	
 	Marguerite tette... Whitechapel... fehér szívek... fehér fejek... 
 	szomorú mindhalálig... 
 	Hirtelen Mr. Ryder mintha kissé magához tért volna. Valami isteni sugal atra kiegyenesedett, beszéde is már-már összefüggővé vált. 
 	– Fiatalember, magának elmondom... Margie vitt el. A kocsiján. Eldugta a pénzt. Az angol arisztokrácia mind ezt csinálja. A padló alá. Ötszáz font. Így igaz, ahogy itt ál ok, higgye el. Magának elmondom,, mert rendes volt hozzám, és ezt sosem felejtem el! Mi, amerikaiak... 
 	Tommy ezúttal sokkal türelmetlenebbül szakította félbe. 
 	– Mit beszél? Mrs. Laidlow vitte el kocsin? Az amerikai komoly arccal bólintott. 
 	– Whitechapel re? Ismét komoly bólintás. 
 	– És maga ötszáz fontot talált ott? 
 	– Ő... ő tette – nyögte ki nagy nehezen Mr. Ryder. – Engem kinn hagyott. Az ajtó előtt. Mindig... mindig kinn hagy. 
 	Szomorú. 
 	– Tudja, merre kel menni? 
 	– Hát... talán. Hank Ryder mindenhol eligazodik... Tommy minden ceremónia nélkül belekarolt, a saját kocsijához támogatta, s már hajtottak is kelet felé. Miután a kocsiban egy jót szunyókált, a lehúzott ablakon beáramló hűvös levegő magához térítette Mr. Rydert. Tiszta fej el, felfrissülve ébredt... 
 	– Hé, fiú, hol vagyunk? – kérdezte. 
 	– Whitechapel – vetette oda Tommy. – Erre jöttek Mrs. 
 	Laidlowval is? 
 	– Igen... Ismerős a környék. Mintha valahol itt kanyarodtunk volna el balra. Megvan... ott az az utca! 
 	Tommy befordult a jelzett utcasarkon. 
 	– Ez az! Biztosan! Itt jobbra. A sarki kocsmánál rögtön kanyarodjon be! Ál jon meg a kis utca eleién! És mi a terve? Árulja már el! Megszerezni a dohányt? Átverjük őket? 
 	– Pontosan! Jó kis vicc lesz! 
 	– Ebben biztos vagyok – hagyta jóvá Mr. Ryder. Tommy kiszál t és némi bonyodalom után kisegítette útitársát. 
 	Elindultak a sikátorban. Ütött-kopott házak sorakoztak a bal oldalon, ajtajuk a szűk utcára nyílt. Mr. Ryder megál t az egyik ajtó előtt. 
 	– Itt ment be, ezen a kapunk. Holtbiztos vagyok benne. 
 	– Hisz mindegyik olyan egyforma! Akár az Ali baba és a negyven rablóban. Emlékszik? Keresztet rajzoltak az ajtóra, hogy felismerjék a házat. Tegyünk mi is úgy? –
 	jópofáskodott Tommy. 
 	
 	Nevetve kivett egy darab krétát a zsebéből, s keresztet rajzolt a kapu aljára. 
 	Vérfagyasztó hang törte meg az éjszaka csendjét. Tommy rémülten pil antott fel a háztetőre, s csak akkor nyugodott meg, amikor meglátta a hang gazdáját. 
 	– Milyen sok itt a macska – igyekezett vidám képet vágni. 
 	Aztán eszébe jutott valami. 
 	– Hogyan csináljuk? Bemegyünk? 
 	– Igen. Lassan, óvatosan! 
 	Tommy még egyszer végigpil antott a szűk kis utcán, majd vigyázva, halkan lenyomta a kilincset. A zár könnyen engedett. Szélesebbre tárta a kaput, s bekukucskált a homályos udvarra. 
 	Hangtalanul belépett, Mr. Ryder a sarkában. 
 	– A nemjóját! Jön valaki! – suttogta az amerikai, s gyorsan visszaosont. 
 	Tommy egy percig mozdulatlan maradt. Miután nem hal ott semmit, elindult a sötétbe. A zsebéből elemlámpát húzott elő, s egy tizedmásodpercre felkattintotta. Zárt ajtó ál ta útját. Óvatosan, kattanás nélkül nyomta le a kilincset. 
 	Eveknek tűnt, míg átlépte a küszöböt. 
 	Megál t, feszülten hal gatózott, s újra felkapcsolta elemlámpáját. E pil anatban azonban – mint egy adott jelre
 	– a helyszín mintha megemelkedett volna körülötte. Két férfi perdült eléje, kettő mögéje. Bekerítették, semerre sem menekülhetett. 
 	– Vil anyt! – parancsolta egy hang. 
 	Fehéren izzó gázégő lobbant. Marcona alakok, durva tekintetek gyűrűjében ál t. Körülnézett. A berendezésből ítélve semmi kétsége sem maradt afelől, hová jutott. 
 	– Ó, a pénzhamisítók főhadiszál ása, ha nem tévedek –
 	igyekezett nyugalmat erőltetni magára. 
 	– Pofa be! – némította el egy érdes férfihang. Tommy mögött nyílt, majd csukódott az ajtó, s egy derűs, ismert hang szólalt meg. 
 	– Elkaptátok, fiúk? Rendben. Nos, Mr. Hekus, azt hiszem, túl nagy fába vágta a fejszéjét. 
 	– Ó, a régi jóbarát! Megijeszetett, tudja? Mit tagadjam: én vagyok a Scotland Yard titokzatos embere. Hogyan jött rá, Mr. Ryder? Megval om, alaposan meglepett. 
 	– Remélem, így is gondolja. Halálra röhögtem magam ma este. Az orránál fogva vezettem. Hogy milyen elégedett volt magával! Pedig fiacskám, elejétől fogva szemmel tartottam. Nem szórakozni jött maga közénk. Hagytam, hadd játszadozzon egy ideig. Csak mikor láttam, hogy komolyan kezdi gyanúsítani a drága Margueriteet, azt mondtam magamnak: „Itt az ideje lekapcsolni a fickót." Úgy tippelem, a barátai most jó ideig nem hal anak magáról. 
 	– El akar intézni? Azt hiszem, maguk ezt a kifejezést használják... Ha marad rá idejük. 
 	– Jó idegei vannak, meg kel hagyni. Nem, nem bántjuk... 
 	Csak lakat alatt tartjuk, míg meg nem ered a nyelve. 
 	– Attól tartok, rossz lóra tett. Semmi kedvem „lakat alatt" 
 	lenni, ahogy maga nevezi. 
 	Mr. Ryder derűsen mosolygott. Kívülről behal atszott egy macska melankolikus nyávogása. 
 	– Csak nem abban a kapura firkantott keresztben bízik, fiacskám? Én nem tenném a maga helyében. Azt hitte, csak maga ismeri Ali baba históriáját? Az előbb visszaléptem az utcára, megjátszva az éber házőrzőt. Ha most kimehetne, mindenütt a maga keresztjét láthatná. De nem mehet... 
 	Tommy csüggedten lehorgasztotta a fejét. 
 	– Nagyon okosnak hitte magát, ugye? E pil anatban hangos dörömbölés hal atszott az ajtó felől. 
 	– Mi az? – kiáltotta Ryder csodálkozva. 
 	Verekedés zaja szűrődött be az udvarról. A hátsó bejárat könnyű esetnek bizonyult. A zár felpattant, s Marriot felügyelő jelent meg az ajtónyílásban. 
 	– Jól csinálta, Marriot – kiáltotta megkönnyebbülten Tommy. – Bemutatom Mr. Hank Rydert. Tudja, felügyelő, ő
 	minden gyerekmesét ismer. 
 	Látja, kedves amerikai barátom – tette hozzá nyájasan –
 	én is gyanakodtam magára. Albert – az a fontoskodó, nagy fülű fiú – utasítást kapott: kövessen a motorján, ha mi kettesben bármikor is sétakocsikázni mennénk. S míg odakinn elszórakoztam azzal a krétával, megval om, csak azért, hogy figyelmét eltereljem, kiöntöttem a földre egy kis valeriánát. Szörnyen büdös, de a macskák imádják. Az utca össze kandúrja odakinn tolonghatott a kapu előtt. így Albert és a rendőrök azonnal tudták, hová tűnhettünk. 
 	Mosolyogva nézett a letaglózott Mr. Ryderre. 
 	– Elhatároztam, elkapom a hamisítót! Sikerült is. 
 	Elégedetten nézett körül. 
 	– És minden segítség nélkül. Jó éjszakát, Marriot! Mennem kel . Vár a történet happy endje. Nincs nagyobb jutalom, mint egy nagyszerű asszony szerelme. Otthon vár rám... 
 	azaz nagyon remélem, hogy vár. Bár manapság semmiben sem lehet biztos az ember. Veszélyes munka volt ez, Marriot. Ismeri Jimmy Faulkener kapitányt? Csodálatosan táncol, és a koktéljai...! Igen, Marriot, nagyon veszélyes feladat volt. 
 	
 	TIZENEGYEDIK FEJEZET
 	A SUNNINGDALE-REJTÉLY
 	– Tudod, hová megyünk ebédelni, Tuppence? Mrs. 
 	Beresford mérlegelte a kérdést. 
 	– A Ritzbe? – találgatta reménykedve. 
 	– Még egyet tippelhetsz. 
 	– Arra a jó kis helyre a Sohóban? 
 	– Nem. Ebbe a büfébe. – Megragadta a felesége karját, bevonszolta a jelzett épületbe, és egy sarokasztalhoz vezette. 
 	– Nagyszerű – jelentette ki elégedetten, miközben ő is leült. 
 	– Jobb már nem is lehetne. 
 	– Mi ez a hirtelen vonzódás a szolid élethez? 
 	– Csak nézed, Watson, de nem látod. Vajon ezek a pincérnők mikor méltóztatnak észrevenni bennünket? 
 	Csodás! Egyikük éppen erre tárta. Szemmel láthatóan máshol jár az esze, ám tudatalattijában kétségtelenül ott bujkál valahol a sonkás tojás és a tea. 
 	– Kisasszony, legyen szíves! Kérünk egy szelet bordát sültkrumplival, kávét, zsömlét, vajat és egy adag nyelvet a hölgynek. 
 	A felszolgáló unottan elismételte a rendelést, de Tuppence hirtelen előrehajolt és félbeszakította:
 	– Nem, ne bordát hozzon krumplival! Az úr inkább túróslepényt kér egy pohár tej el. 
 	– Túróslepény, tej – vetette oda megvetően a pincérnő, és el ibegett. 
 	– Ezt nem érdemeltem meg – siránkozott Tommy. 
 	– De igazam van, nemde? Te vagy az Öregember a sarokról. Hol van a madzagod? 
 	Tommy hosszú zsineget húzott ki zsebéből és nekiál t csomókat kötni rá. 
 	– A legapróbb részletekre is kiterjedt a figyelmem –
 	morogta maga elé. 
 	– Bár a rendelésben hibát követtél el. 
 	– A nők olyan kicsinyesek! Ha valamit is utálok, az a tej. A túróslepény meg mindig olyan sárga és keserű, mint az epe. 
 	– Vegyél példát rólam. Én megeszem a hideg nyelvet. 
 	Mondhatom, finom falat. Tehát én leszek Miss Pol y Burton. 
 	Köss egy nagy csomót, s fogj bele! 
 	– Először is: az irodában nincs semmi dolgunk. Tehát ha nincs üzlet, nekünk kel keresnünk. Végigböngészve a híreket rájöttem, hogy az utóbbi idők legnagyobb szenzációja a Sunningdale-rejtély. 
 	– Ó! – kerekedett el Tuppence szeme. Tommy gyűrött újságot vett ki a zsebéből. 
 	– Ez a Sessle kapitányról készült utolsó fénykép a Daily Leaderben. 
 	– Ez? Micsoda silány fotó! Hiszen ez bárki lehet! Csoda, hogy nem pereli be senki ezeket az újságokat. 
 	– Nos, a rendőrség „rejtélynek" hívja az ügyet – hadarta Tommy -, ám az intel igens elme számára semmiképp sem az. 
 	– Kössél még egy csomót! – javasolta Tuppence. 
 	– Nem tudom, mennyire emlékszel az esetre. 
 	– Nagyon jól, de miattam ne zavartasd magad. 
 	– Körülbelül három héttel ezelőtt történt. Egy jónevű golfklub két tagja hajnali fordulót játszott, amikor a hetedik tee-nél egy hason fekvő férfira bukkant. Meg sem kel ett fordítaniuk, öltözetéről azonnal felismerték. Sessle kapitány
 	– ez a golfkörökben közkedvelt figura – ugyanis mindig fényes, kék golfkabátban járt. 
 	Sessle-t gyakran látták kora reggel gyakorolni. Először szívrohamra gyanakodtak. Az orvos azonban minden kétséget kizáróan megál apította, hogy meggyilkolták. 
 	Mégpedig kalaptűvel szúrták szíven. Legalább tizenkét órája halott volt már. 
 	A gyilkosság persze egészen más megvilágításba helyezte az eseményt, s rövid időn belül érdekes dolgok kerültek napvilágra. Gyakorlatilag Mr. Hol aby, a Porcupine Biztosítótársaság igazgatója
 	– egyben Sessle barátja és partnere – az utolsó személy, aki élve látta a kapitányt, ő a következőképpen meséli el az esetet:
 	Napközben már játszottak egy fordulót. Tea után Sessle azt ajánlotta, üssenek még néhányat, míg túlságosan be nem sötétedik. Hol aby beleegyezett. A kapitány jókedvűen, vidáman, s igen jó formában golfozott. Éppen a hatodik lyukra játszottak, mikor a pályán átvezető gyalogúton egy nő közeledett. Hol aby mindössze annyit látott, hogy nagyon magas, és barna ruhát visel. Nem figyelte meg alaposan, Sessle pedig – szerinte – észre sem vette. 
 	A kérdéses ösvény a hetedik tee előtt vezet el. A nő itt –
 	kissé félrehúzódva megál t. Sessle kapitány ért először a tee-hez. Mr. Hol aby visszahelyezte a kitűzőzászlót a lyukba, majd ő is a hetedik tee felé indult, amikor meglepődve tapasztalta, hogy Sessle és a nő beszélgetnek. Amint a közelükbe ért, hirtelen elfordultak. A kapitány a vál a fölött visszaszólt: „Rögtön jövök." 
 	Egymás mel ett sétáltak tovább, beszélgetésbe merülve. 
 	Az ösvény hamarosan elkanyarodik a pályától, és a szomszédos kertek sövénysora között a windleshami útba torkol ik. 
 	Sessle kapitány ál ta a szavát. Egy-két perc múlva valóban visszatért Hol aby megelégedésére, ugyanis két másik játékos követte őket a pályán, és már sötétedni kezdett. 
 	Folytatták a játszmát, ám Hol abynek feltűnt társa különös viselkedése. Rendre elhibázta az ütést, arcán aggódó kifejezés ült, homlokán egyre mélyült egy ránc. Meg sem hal otta partnere megjegyzéseit és pocsékul játszott. 
 	A nyolcadik lyukig jutottak, mikor Sessle váratlanul kijelentette: már nagyon rosszul lát, inkább hazamegy. 
 	Innen szintén átjáró vezet a windleshami útra, ahol a kapitány is lakik egy kis bungalóban. Ezen a rövidebb úton távozott. A másik két játékos – Barnard őrnagy és Mr. 
 	Lecky – beérte őket. Hol aby megemlítette nekik Sessle furcsa viselkedését. Ok is látták, amint a barna ruhás nővel beszélgetett, de messze voltak, így semmi szokatlant nem észlelhettek a kapitány viselkedésén. 
 	Együtt értek vissza a klubba. Ha minden igaz, ők látták élve utoljára. Szerda volt, s mint tudjuk, ezen a napon olcsóbb a vonatjegy Londonba. Sessle házvezetőnője és férje –
 	szokás szerint – Londonba utaztak, s csak a késői vonattal indultak vissza. Hazaérve biztosra vették, hogy gazdájuk már aludni tért. Aznap Mrs. Sessle sem volt otthon. 
 	Látogatóba ment valahová. 
 	A kapitány meggyilkolása három napos csodának bizonyult. Semmilyen indítékot nem találtak. A barna ruhás nőt sem tudták azonosítani. A rendőrséget tehetetlenséggel vádolták – teljességgel alaptalanul, mint az később bebizonyosodott. Ugyanis egy hét sem telt bele, s letartóztatták 
 	Doris 
 	Evanst 
 	Anthony 
 	Sessle
 	meggyilkolásának vádjával. 
 	A rendőrség játszva oldotta meg az ügyet. Bizonyíték is akadt: szőke hajtincset találtak ugyanis a halott kezében és egy lángvörös szövetdarabot, kék golf kabátjának gombjára akadva. A nyomozás során a következők derültek ki: Egy fiatal, lángvörös kosztümöt viselő lány szál t le a vonatról aznap este hét óra körül, és Sessle kapitány háza felől érdeklődött. Ugyanezt a lányt két órával később újra látták az ál omáson. Kalapja félrecsúszott, ruhája gyűrött, haja zilált és ál andóan hátranézett, mint aki fél valamitől. Megkérdezte, mikor indul vonat Londonba. 
 	Rendőrségünk sok tekintetben valóban csodálatra méltó. E
 	csekély bizonyíték alapján nyomban le is tartóztatták Doris Evanst. A lány tett ugyan val omást, de amit elmondott, abból semmit sem lehet bűnössége bizonyítására felhasználni. 
 	Azt ál ítja, valamelyik este a moziban megismerkedett egy csinos férfival, aki Anthonynak nevezte magát, s meghívta Sunningdale-be, a nyaralójába. Sem akkor, sem később nem említette előtte a feleségét. A következő szerdára beszéltek meg randevút. Aznapra – emlékszel – mikor sem a felesége, sem az alkalmazottak nem voltak otthon. A végén megmondta a lánynak, hogy Anthony Sessle-nek hívják, és megadta a címét. 
 	A megbeszélt időpontban a lány meg is érkezett a bungalóhoz, ahol a golfpályáról éppen akkor hazaérő
 	Sessle fogadta. Bár a férfi úgy tett, mintha örülne, Dorisnak rögtön feltűnt megváltozott modora. Már megbánta, hogy leutazott. 
 	Az egyszerű vacsora után Sessle egy kel emes sétát ajánlott. Kimentek a házból. Az útról a golfpályához vezető
 	ösvényre értek. Amint a hetedik tee-hez értek, a férfi pisztolyt kapott elő a zsebéből, s összevissza hadonászott vele, mint egy őrült. Azt kiabálta: nem bírja tovább. 
 	„Mindennek vége! Tönkrementem! Elvesztem! De te velem jössz! Először téged lőlek le... utána magamat. Holnap reggel majd megtalálják a holttestünket egymás mel ett... 
 	együtt a halálban." 
 	És így ment tovább még egy jó ideig. Karonragadta Doris Evanst. A lány megpróbálta kiszabadítani magát, és kiszedni a revolvert a férfi kezéből. Szerinte a viaskodás közben szakíthatott ki néhány szálat Sessle a hajából, és támadójának a kabátgombja is ekkor akadhatott bele a ruhájába. 
 	Kétségbeesett erőfeszítés után végre sikerült kitépnie magát a férfi karjaiból. Eszét vesztve rohanni kezdett a golfpályán keresztül, minden pil anatban azt várva, mikor kap egy golyót a hátába. Kétszer is felbukott a hangás fűben, de nagy nehezen mégis visszajutott az útra. Ott eszmélt rá: egyedül van, nem követi senki. 
 	Hát ez Doris Evans története, és ebből egy jottányit sem enged. Határozottan tagadja, hogy – akár önvédelemből is
 	– tűt döfött volna a kapitányba. A holttest közelében levő
 	bokrok között egy revolvert találtak. Ez alátámasztja a lány val omását. A pisztolyt egyszer sem sütötték el. 
 	Doris Evans bíróság elé került, ám a rejtély, rejtély maradt. 
 	Ha története igaz, akkor ki ölte meg Sessle kapitányt? A barna ruhás nő, aki annyira felizgatta? Kilétére mind a mai napig nem derült fény. Váratlanul felbukkant a gyalogúton, eltűnt az ösvényen, s azóta senki sem hal ott róla. Ki lehetett? Egy helybéli? Talán valami londoni látogató? Ha ez utóbbi, hogy került oda? Vonaton, autón? Magasságán kívül nem volt rajta semmi feltűnő; senki nem tudott személyleírást adni róla. Doris Evans nem lehetett, hiszen ő
 	alacsony és szőke, ráadásul csak később érkezett az ál omásra. 
 	– És a feleség? – szólt közbe Tuppence. 
 	– Kézenfekvő feltételezés. Azonban Mrs. Sessle is alacsony, azonkívül Mr. Hol aby nagyon jól ismeri, sőt mi több, minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, valóban nem tartózkodott otthon. Még egy dolog: a Porcupine Biztosítótársaság csődbe ment. A könyvelés felülvizsgálata során hihetetlen mértékű sikkasztásra derült fény. így most már teljes mértékben érthető Sessle szenvedélyes kirohanása. Évek óta szisztematikusan fosztogathatta a társaságot. Sem Mr. Hol abynek, sem a fiának halvány sejtelme sem volt a tevékenységéről. Gyakorlatilag tönkrementek. 
 	Most itt tartunk. Sessle kapitány a tönk szélén ál t, és ál andóan 
 	a 
 	leleplezés 
 	veszélye 
 	fenyegette. 
 	Az
 	öngyilkosság természetes megoldásnak tűnhetett volna, de a seb ezt egyértelműen kizárja. 
 	Ki ölte meg? Doris Evans? Vagy a rejtélyes, barna ruhás nő? 
 	Tommy elhal gatott. Fintorogva kortyintott a tejből, s harapott a túróslepényből. 
 	– Természetesen azonnal rájöttem, hol sántít a dolog, hol tévedett a rendőrség. 
 	– Igen? – kérdezte mohó kíváncsisággal Tuppence. 
 	Tommy bánatosan rázta a fejét. 
 	– De hogy ki a tettes? Ez mindmáig rejtély előttem is. 
 	Újabb újságkivágásokat húzott elő a zsebéből. 
 	– További adatok Mr. Hol abyről, a fiáról, Mrs. Sessle-ről és Doris Evansről. 
 	Tuppence ez utóbbit kivette Tommy kezéből, s hosszasan tanulmányozni kezdte. 
 	– Ő semmiképp nem ölhette meg – jelentette ki végül. –
 	Főleg nem kalaptűvel. 
 	– Miért vagy ilyen biztos benne? 
 	– Rövid a haja. Manapság különben húsz nőből talán ha egy használ kalaptűt, akár rövid a haja, akár hosszú. A mai kalapok szorosan il eszkednek a fejre – nincs szükség ilyesmire. 
 	– Ettől függetlenül lehetett nála. 
 	– Drága fiacskám, az ilyesmit nem őrizgeti az ember, mint a családi ékszert! Mi a csudának vitt volna magával kalaptűt Sunningdale-be? 
 	
 	– Akkor mégis a barna ruhás nő lehetett a tettes. 
 	– Bárcsak ne lenne olyan magas! Akkor a feleség jönne elsősorban szóba. Mindig olyan gyanúsak azok az asszonyok, akik éppen ilyenkor nincsenek otthon. Ha éppen akkor toppan be a házba, mikor a férje a lánnyal szórakozik, teljesen természetes lett volna, ha kalaptűvel támad a férjére. 
 	– Nem árt az óvatosság! – ugratta Tommy, de Tuppence gondolataiba merült, s nem reagált a megjegyzésre. 
 	– Milyen emberek? – kérdezte váratlanul. – Mit mondanak róluk a szomszédok? 
 	– Népszerűek voltak. Mindenki azt ál ítja, hogy a kapitány és felesége nagyon szerették egymást. Éppen ezért oly különös ez a Doris-história. Valahogy nem il ik Sessle-hez. 
 	Nyugalmazott katona. Elég szép pénzt szedett össze, visszavonult, aztán beszál t ebbe a biztosítási üzletbe. A legutolsó 
 	ember, 
 	akiről 
 	szélhámosságot, 
 	csalást
 	feltételeznél. 
 	– A sikkasztást rábizonyították? Esetleg a másik kettő vette el a pénzt? 
 	– A Hol abyk? Azt ál ítják, tönkrementek. 
 	– Ál ítják...! Talán mindent bankba tettek... természetesen álnéven. Érted, mire gondolok? Tegyük fel: Sessle tudtán kívül már jó ideje tőzsdéztek a pénzzel és veszítettek. 
 	Ebben az esetben Sessle halála igazán kapóra jött nekik. 
 	Tommy megkocogtatta körmével az idősebb Hol aby fényképét. 
 	– Szóval azzal vádolod ezt a tisztes úriembert, hogy megölte barátját és golfpartnerét? Elfelejted, hogy Barnard és Lecky szeme láttára vált el Sessle-től, velük ment vissza a klubba, és az éjszakát is ott töltötte? És akkor a kalaptűről még nem is beszéltem. 
 	– Hagyd már azt a kalaptűt! Szamárság! Semmit sem bizonyít! 
 	– Hogyhogy? 
 	– A férfiak – köztük te is – közismerten régimódiak. Evekig eltart, míg túlteszik magukat az előítéleteiken. A kalaptűt és a hajtűt a női nemmel azonosítják, s női fegyvernek hívják. A múltban talán azok is voltak, de mára már mindkettő kiment a divatból. Legalább négy éve nem láttam ilyesmit. 
 	– Azt hiszed...? 
 	– Azt! Férfi ölte meg Sessle-t. A kalaptű pedig arra szolgált, hogy hamis nyomra terelje a vizsgálatot. 
 	– Hm... Mondasz valamit, Tuppence. Különös. Milyen könnyen egyenesbe jönnek a dolgok, ha közösen gondoljuk át. 
 	
 	Tuppence bólintott. 
 	– Minden logikusan összeál , ha a helyes oldaláról veszed szemügyre. Emlékezz csak, mit mondott egyszer Marriot az amatőr gondolkodásmódról: hogy megvan benne a bizalmasság. Mi ismerjük a Sessle házaspárhoz hasonló embereket. Tudjuk, mi várható el tőlük, s mi nem. És mindketten rendelkezünk bizonyos speciális ismeretekkel. 
 	Tommy mosolygott. 
 	– A bubifrizurák és rövid hajak területén szerzett szaktudásodra gondolsz? Sőt, otthonosan mozogsz a feleségek érzés– és gondolatvilágában is? 
 	– Valami ilyesmi. 
 	– És én? Mi az én különleges tudományom? Felszednek-e a férjek lányokat és a többi? 
 	– Nem – felelte zordan Tuppence. – Te jól ismered a terepet. Jártál ott, golfoztál. Fel tudod mérni, mi az, ami egy férfit kizökkent a játékból. 
 	– Csakis valami nagyon komoly dolog hozhatta így ki a sodrából. Kétszeres előnye volt, a hetedik tee-től pedig azt mondják, úgy ütött, mint egy gyerek. 
 	– Ki mondja? 
 	– Barnard és Lecky. Emlékszel, mögöttük játszottak. 
 	– Ez azután volt, miután találkozott azzal a nővel... a magas, barna ruhás nővel. Látták őket beszélgetni, igaz? 
 	– Igen... legalábbis... 
 	Tommy elhal gatott. Tuppence zavartan pil antott rá. Férje a kezében tartott madzagra meredt. 
 	– Tommy... mi az? 
 	– Maradj csöndben. Épp a hatodik tee-re játszom Sunningdaleben. Sessle és Hol aby előttem. Szürkülni kezd, de a kapitány fényes, kék kabátját jól lehet látni. Az úton balról egy nő alakja bukkan fel. Nem a hölgyek pályájáról jön... az jobbra van... látnom kel ett volna, ha abból az irányból közeleg. Különös, hogy korábban nem vettem észre... például az ötödik tee-nél. 
 	Elhal gatott. 
 	– Valóban ismerem a terepet. Éppen a hatodik tee mögött kis tőzegkunyhó bújik meg. Bárki elrejtőzhetett ott... a megfelelő pil anatra várva. Ott változtathatták meg a külsejüket... Tuppence, ez a te specialitásod... Szerinted nagyon nehéz egy férfi számára nőnek öltözni, majd ismét visszaváltozni? Felhúzhat mondjuk szoknyát a golfnadrág fölé? 
 	– Bizonyára. Legfeljebb kissé testesebbnek fog látszani. 
 	Meglehetősen hosszú barna szoknya, barna szvetter, amit nők, férfiak egyaránt viselnek; női kalap kétoldalt göndör hajfürtökkel. Ennyi elég is – természetesen bizonyos távolságból. De itt éppen erről van szó. A szoknyát, kalapot, hajfürtöket gyorsan le lehet kapni. Fejére golfsapkát tesz – ami összehajtva kézben is könnyedén elfér – és ismét férfi ál előtted. 
 	– És mennyi idő kel mindehhez? 
 	– Nőből férfivá talán másfél perc, esetleg még kevesebb. 
 	Férfiból nővé feltehetően hosszabb ideig tart: el kel igazítani a kalapot, a hajat, s szoknyát húzni a nadrágra. 
 	– Nos, a hatodik lyukra játszom. A barna ruhás nő most ér a hetedik tee-hez. Túlmegy rajta, megál , vár. Sessle a kék kabátjában odamegy hozzá. Egy percig ott beszélgetnek, majd tovább mennek az úton a fák közé, és eltűnnek a szem elől. Hol aby egyedül marad. Elmúlik két-három perc. 
 	A kék ruhás férfi visszajön, ám most csapnivalóan játszik. 
 	Szürkülni kezd. Partneremmel egyre közelebb jutunk. 
 	Előttünk a másik kettő. Sessle vagdalkozik, fölé üt, kaszál, mindent csinál, amit nem szabadna. A nyolcadik tee-nél látom, amint nagy léptekkel elindul, s eltűnik az ösvényen. 
 	Mi történt vele? Mitől változott így meg? 
 	– A barna ruhás nő... vagy férfi... 
 	– Pontosan. A bokrok között – ahová behúzódtak, nehogy a mögöttük jövők meglátassák őket – van egy mély nyiladék. Oda be lehet lökni egy holttestet, s majdnem biztos, hogy reggelig a kutya sem veszi észre. 
 	– Tommy! Arra gondolsz, hogy akkor történt? De valaki esetleg meghal hatta volna... 
 	– Mit? Az orvosok azt ál ítják, a halál azonnal beál t. Láttam ilyet eleget a háborúban. Nem kiáltanak, mint általában, legfeljebb csak hörögnek... nyögnek... talán sóhajtoznak, vagy esetleg furcsán köhintenek. Sessle a hetedik tee-hez közeledett, a nő előrelépett és megszólította. A kapitány pedig felismerte. Vajon mi késztette arra, hogy mégis vele menjen a fák közé? 
 	Elég egyetlen szúrás a kalaptűvel. Sessle összeesik... 
 	meghal. A másik elrejti a holttestet a bozótosban, lehúzza róla a kék kabátot, magáról pedig leveti a női holmikat. 
 	Belebújik Sessle jól ismert kék kabátjába, felteszi a sapkáját, és visszamegy a pályára. Három perc sem kel ett hozzá. 
 	A mögötte lévők nem láthatják az arcát, csak a jel egzetes kabátot. Egy pil anatig sem kételkednek abban, hogy Sessle tért vissza. Csak a Sessle-től szokatlan stílus, a feltűnően gyatra teljesítmény tűnhetett furcsának. Hát persze! Hiszen nem is ő volt. 
 	– De... 
 	
 	– Második pont. A lány meghívása a nyaralóba a gyilkos elterelő akciója volt. Nem Sessle találkozott Doris Evansszel a moziban, nem ő beszélte rá, hogy menjen le Sunningdale-be. Az csakis a magát Sessle-nek nevező
 	másik férfi lehetett. Ne feledd: Doris Evanst csak az eset után két héttel tartóztatták le. Ő sosem látta a holttestet. 
 	Nagyon alaposan eltervezett színjáték volt: szerdára hívta meg a lányt, mikor Sessle háza üres. No meg a kalaptű, amivel a gyilkosságot egy nő nyakába lehet varrni. A merénylő találkozik a lánnyal, a bungalóban vacsoráznak, aztán kiviszi a golfpályára. S amikor odaérnek, ahol megölte Sessle-t, eljátssza a maga kisded játékát. Miután a lány elmenekül, már nem marad több hátra, mint kihúzni a bokrok közül a holttestet, s otthagyni a pályán. A revolvert bedobja a bozótosba. Összecsomagolja a szoknyát, kalapot és – beval om, ez utóbbi már csak találgatás a részemről – Wokingba sétál, ami mindössze hat-hét mérföldre van, s onnan visszautazik Londonba. 
 	– Várj egy percet! Egy valamit nem magyaráztál meg. Mi a helyzet Hol abyve? 
 	– Hol abyvel? 
 	– Igen. Elismerem: a mögötte lévő játékosok nem láthatták, hogy Sessle játszik-e előttük vagy sem. De azt ne akard velem elhitetni, hogy Hol abyt a kék kabát olyannyira hipnotizálta, hogy egyszer sem nézett a partnere arcába. 
 	– Drága öregem. Épp ez a lényeg. Hol aby mindent tudott. 
 	Látod, a te feltételezésedből indultam ki: mármint, hogy Hol aby és a fia sikkasztok. A gyilkosnak olyan embernek kel lennie, aki nagyon jól ismeri Sessle-t. Tudta például, hogy az alkalmazottak szerdánként nincsenek otthon, a felesége pedig éppen azon a napon utazik el. Másolatot tudott szerezni Sessle kulcsairól. Azt hiszem, a fiatalabb Hol aby kitűnően megfelelt a kívánalmaknak. Körülbelül olyan idős és magas, mint Sessle, mindkettő borotvált képű. Doris Evans biztosan látott az újságokban fényképeket a meggyilkolt emberről, de ahogy te magad megjegyezted: azokról az ember legfeljebb csak az il ető
 	nemét tudja megál apítani. 
 	– A bíróságon sosem látta Hol abyt? 
 	– A fiút egyáltalán nem hozták kapcsolatba az üggyel. Mi okból? 
 	Tanúskodnia sem kel ett. A nyilvánosság előtt mindig az öreg Hol aby szerepelt, a maga megtámadhatatlan alibijével. Soha senki nem kérdezte tőle, mit csinált a fia a kérdéses időpontban. 
 	– Minden összeál – jelentette ki Tuppence, majd megkérdezte: – El akarod mondani a rendőrségnek? 
 	– Nem tudom, meghal gatnának-e. 
 	– Igen, meghal gatnák – mondta váratlanul egy hang a hátuk mögül. 
 	Tommy hátrafordult, a Marriot-val találta szemben magát. A felügyelő a szomszédos asztalnál ült, előtte lágytojás. 
 	– Gyakran beugrom ide ebédelni. Ahogy mondtam: meghal gatjuk! Valójában én már hal ottam is. Jobb, ha tudják, régóta gyanakodtunk a két Porcupine-re. De semmit sem tudtunk felhozni el enük. Igen ügyesen manipuláltak. Aztán közbejött ez a gyilkosság, ami úgy tűnik, teljesen keresztülhúzta számításainkat. De hála önöknek, uram, szembesíteni fogjuk a fiatal Hol abyt Doris Evansszel, s meglátjuk, vajon felismeri-e a lány. Igazán eredeti ötlet ez a kék kabáttal. A Blunt Hírügynökség nevét öregbíti. 
 	– Maga nagyszerű ember, Marriot – hálálkodott Tuppence. 
 	– Meglepődnének, ha tudnák, milyen sokat gondolunk önökre a Yardon – mondta színlelt közönnyel a felügyelő. –
 	Ha meg nem sértem, uram, mire jó az a madzag a kezében? 
 	– Semmire – felelte Tommy, s gyorsan begyömöszölte a zsebébe. 
 	– Rossz szokás. Ami a túróslepényt és a tejet il eti: diétán vagyok. Gyomoridegesség. Elfoglalt emberek gyakran szenvedő áldozatai e kórnak. 
 	– Aha. Azt hittem, talán olvasta a... nos, nem fontos. 
 	TIZENKETTEDIK FEJEZET
 	A LESELKEDŐ HALÁL HÁZA
 	I. 
 	– Mit...? – kezdte Tuppence, de aztán elhal gatott. A szobájából jött ki éppen; mikor meglepődve pil antotta meg urát és parancsolóját, amint szemét a kukucskálólyukra szorítva elmélyülten figyeli a külső irodába belépő ügyfelet. 
 	– Pszt! Nem hal ottad a csengőt? Egy lány... elég csinos... 
 	igazság szerint: roppant csinos. Albert éppen a szokásos szamárságot adja elő, miszerint én éppen a Scotland Yarddal beszélek. 
 	– Hadd lássam – követelte Tuppence. Tommy meglehetősen kel etlenül adta át helyét. 
 	– Nem rossz – ismerte el Tuppence. – És a legújabb divat szerint öltözködik. 
 	– Csodálatos! Olyan, mint Mason könyvében a lányok. 
 	Szimpatikusak, gyönyörűek, határozottan intel igensek és főleg nem szemtelenek! Azt hiszem... ma reggel a nagy Hanaud leszek. 
 	
 	– Hm. Ha létezik egyáltalán detektív, akihez egy cseppet sem hasonlítasz, az Hanaud. Tudod változtatni a személyiségedet? Tudsz komédiázni? Egyik pil anatban útszéli csavargó lenni, a másikban komoly, szimpatikus barát? 
 	– Tudok. És ne feledd, Tuppence, én vagyok a főnők. 
 	Behívom. 
 	Megnyomta a csengőt az íróasztalon. A vendég habozva megál t az ajtóban. Tommy belement. 
 	– Jöj ön be, mademoisel e – hívta kedvesen -, foglaljon helyet. 
 	Tuppence nagyot nyelt, Tommy pedig hirtelen egész más modorban fordult oda hozzá. Hangja méltóságteljesen hangzott. 
 	– Mondott valamit, Miss Robinson? Nem? Mindjárt gondoltam. 
 	Újra a lányhoz beszélt. 
 	– Nem leszünk komolyak vagy formálisak. Maga elmeséli, miért jött, aztán pedig együtt megbeszéljük, mit tehetünk. 
 	– Nagyon kedves – felelte a lány. – Bocsásson meg, ön külföldi? 
 	Tuppence újfent hal hatóan nyelt egyet. Tommy szeme sarkából küldött felé fenyegető pil antást. 
 	– Nem egészen. De néhány évvel ezelőtt hosszú ideig külföldön dolgoztam. A Sfireté módszereit tanulmányoztam. 
 	– Ó! – A lányra láthatóan mély benyomást tett a francia rendőrség nevének említése. 
 	Valóban igen bájos teremtés ült szemben Tommyval. 
 	Fiatal, karcsú, barna kalapja alól szőke hajfürtök kunkorodtak elő. Nagy, kerek szemeivel komolyan nézett maga elé. Meglehetősen idegesnek látszott. Apró kezei remegtek, lakktáskáját ál andóan ki-be csukogatta. 
 	– A nevem: Lois Hargreaves. Egy régi, zegzugos házban lakom, Thurnly Grange-ban, vidéken. A legközelebbi település Thurnly, egy jelentéktelen kis falu. Télen vadászunk, nyáron teniszezünk, és én sosem éreztem ott magányosnak magam. Az az igazság, hogy sokkal jobban szeretem a vidéki életet a városinál. 
 	Azért mondom el mindezt, hogy érzékeltessem: egy ilyen kis helyen minden apróság eseményszámba megy. 
 	Körülbelül egy hete postán kaptam egy doboz csokoládét. 
 	Feladó nélkül. Nos, én magam nem vagyok oda az édességekért, de a háziak szeretik, így a doboz körbejárt. 
 	Nem sokkal később, aki evett a csokoládéból, az súlyosan megbetegedett. Orvost hívattunk, aki a maradékot magával vitte. Mr. Blunt, a vegyelemzés szerint az ajándékba küldött édesség arzént tartalmazott. Nem halálos dózisban, de ahhoz épp elegendőt, hogy komoly rosszul étet okozzon. 
 	– Különös – kommentálta a hal ottakat Tommy. 
 	– Dr. Burtont nagyon felizgatta a dolog. Mint megtudtuk: ez már a harmadik ilyen eset a környéken. Minden alkalommal egy nagy házat szemeltek ki, ahol a lakók sorban megbetegedtek, miután fogyasztottak a csokoládéból. Úgy tűnt, egy helybeli űz velünk ilyen ördögi tréfát. 
 	Dr. Burton – abszurd módon – szocialista praktikának minősítette a dolgot. Igaz, a faluban van egy-két elégedetlenkedő, így hát elképzelhetőnek látszott, hogy közük van a történtekhez. Dr. Burton azt tanácsolta, forduljak a rendőrséghez. 
 	– Valóban helyes tanács – értett egyet Tommy. – De ahogy látom, ön nem fogadta meg, Miss Hargreaves. 
 	– Nem. Utálom az ilyesmivel járó felhajtást és nyilvánosságot. És... ismerem a mi rendőrfelügyelőnket. 
 	Elképzelni sem tudom róla, hogy valaha is kiderítsen valamit! Gyakran láttam azonban az önök hirdetését az újságban, így azt mondtam dr. Burtonnek, hogy inkább önöket bízom meg. 
 	– Értem. 
 	– A hirdetésükben nagy hangsúlyt fektetnek a diszkrécióra. 
 	Én ezt úgy értelmezem... hogy... hogy nem hoznak nyilvánosságra semmit a beleegyezésem nélkül. 
 	Tommy kíváncsian figyelte a lányt, aztán mégis Tuppence volt, aki megszólalt:
 	– Azt hiszem – mondta halkan -, kívánatos lenne, ha Miss Hargreaves elmondana mindent. 
 	Az erősen kihangsúlyozott utolsó szó hal atán, a látogató elvörösödött. 
 	– Nem fogják... – zavartan elhal gatott. 
 	– Amit itt elmond, azt a legnagyobb diszkrécióval kezeljük. 
 	– Köszönöm. Tudom, teljesen őszintének kel lennem. 
 	Természetesen okom van rá, miért ne menjek a rendőrségre. Mr. Blunt, azt a dobozt csokoládét a mi házunkból adta fel valaki. 
 	– Honnan tudja ezt, kisasszony? 
 	– Nagyon egyszerű. Van egy rossz szokásom: ha ceruza akad a kezembe, rajzolgatni kezdek. S mindig ugyanezt: három egymásba fonódó halat. Nemrég selyemharisnyát rendeltünk egy londoni üzletből. A reggelizőasztalnál ültünk, mikor a csomag megérkezett. Én éppen az újságból írtam ki valamit, majd szinte öntudatlanul, még mielőtt egyáltalán kibontottam volna – ráfirkantottam ostoba halaimat a csomagolópapír címkéjére. Teljesen meg is feledkeztem az egészről. Ám amikor megvizsgáltam azt a barna papírt, amiben a csokoládé érkezett, a sarkában megpil antottam az eredeti címkét
 	-mármint, ami megmaradt belőle, mert nagy részét letépték. S az én rajzom darabkáját láttam rajta. 
 	Tommy közelebb húzta a székét. 
 	– Ez valóban azt bizonyítja, hogy a feladó önök közül került ki. De ha megbocsát, még mindig nem értem, ez miért akadályozta önt abban, hogy a rendőrséghez forduljon. 
 	– Megmondom, Mr. Blunt. – A látogató egyenesen Tommy szemébe nézett. – Szeretném az egészet eltussolni. 
 	Tommy visszavonulót fújt. 
 	– így persze – mormolta – másképp fest a dolog. Tehát ön. 
 	Miss Hargreaves, nem kívánja közölni velem, kire gyanakszik? 
 	– Nem gyanúsítok senkit – de vannak lehetőségek. 
 	– így igaz. Nos, leírná nekem részletesen a háziakat? 
 	– A szolgák – a szobalány kivételével – mind régiek, évek óta nálunk dolgoznak. El kel mondanom, Mr. Blunt, hogy engem a nagynéném, a mérhetetlenül gazdag Lady Radclyffe nevelt fel. A férje nagy vagyonra tett szert, sőt, még lovaggá is ütötték. Ő építtette Thurnly Grange-t, de odaköltözésünk után két évvel meghalt. Lady Radclyffe ekkor fogadott magához. Én voltam az egyedüli élő rokona. 
 	A ház másik lakója Dennis Radclyffe, a férje unokatestvére. 
 	Lucy néni mindig nyíltan hangoztatta, hogy – a nekem szánt életjáradékon kívül – minden vagyonát Dennis fogja örökölni. Radclyffe-pénz volt – szokta mondogatni -, maradjon is Radclyffekézben. Hogy, hogy nem, Dennis huszonkét éves korában nagyon csúnyán összeveszett vele. Azt hiszem, valami adósságon... Mikor meghalt, nagy meglepetésemre kiderült, hogy egész vagyonát én örököltem. Nagy csapás volt ez Dennis számára. Mihelyt huszonegy éves lettem, írtam egy végrendeletet, melyben mindent ráhagytam. Ez a legkevesebb, amit tehetek. így hát, ha elüt egy autó, Dennis hozzájut a részéhez. 
 	– Pontosan. És mikor töltötte be a huszonegyedik évét, Miss Hargreaves? 
 	– Három héttel ezelőtt. 
 	– Ah! Kik laknak még a házban? 
 	– Szolgák... vagy mások? 
 	– Mindkettő. 
 	– A szolgák, ahogy már említettem, régóta velünk élnek. 
 	Mrs. Hol oway a szakácsnő, Rose a konyhalány, két idősebb inas, aztán Hannah, aki még a nagynéném komornája volt, s aki mindig nagyon szeretett engem. Aztán még a felszolgáló lány, Esther Quant, egy nagyon rendes, csendes teremtés. Ami minket il et: Lucy néni volt társalkodónője, Miss Logan vezeti most a házat. Radclyffe kapitány, azaz Dennis, akiről már beszéltem és Mary Chilcott, egykori iskolatársam, aki nálunk vendégeskedik. 
 	Tommy elgondolkodott. 
 	– Nos, Miss Hargreaves, mindez elég egyértelmű és világos – szólalt meg néhány másodperc múlva. – Ha jól értem, egyiküket sem gyanúsítja. Ön attól tart, hogy bebizonyosodik: nem a szolgák közül kerül ki a
 	„tréfamester". 
 	– Pontosan, Mr. Blunt. Őszintén szólva, halvány sejtelmem sincs, ki használhatta azt a barna csomagolópapírt. A címzést írógéppel írták. 
 	– Csak egy dolgot tehetünk. Le kel utaznom Thurnly Grange-be. 
 	A lány kutatóan nézett rá. 
 	– Maga előkészítené a terepet a látogatásunkhoz. Mondjuk, amerikai barátai érkeznek. Mr. és Miss Van Dusen. Meg tudná csinálni úgy, hogy természetesnek tűnjék? 
 	– Hogyne! Nem lesz nehéz. Mikor jönnének? Holnap, esetleg holnapután? 
 	– Holnap, ha önnek is megfelel. Nem vesztegethetjük az időt. 
 	– Akkor mindent megbeszéltünk. – A lány felál t, és a kezét nyújtotta. 
 	– Még egy dolgot, Miss Hargrcaves. Egy szóval se árulja el senkinek, kiket vár! 
 	– Nos, Tuppence, mi a véleményed? – kérdezte Tommy, miután kikísérte a lányt. 
 	– Nem tetszik a dolog – jelentette ki határozottan az asszony. – Főleg nem az arzénnal töltött csokoládé. 
 	– Mire gondolsz? 
 	– Hát nem érted? A szomszédoknak küldött „csemege" 
 	csupán porhintés volt. El akarták hitetni az emberekkel, hogy egy helybéli őrülttel van dolguk. Aztán, amikor a lányt valóban megmérgezik, ezt is az ő számlájára írják. És senki még csak nem is sejti, hogy valamelyik házbeli a tettes. 
 	– Szerinted tehát ez egy jó előre megtervezett merénylet Miss Hargreaves el en? 
 	– 
 	Igen. 
 	Emlékszem, 
 	olvastam 
 	Lady 
 	Radclyffe
 	végrendeletéről valamelyik újságban. Ez a lány hatalmas vagyont örökölt. 
 	– Három héttel ezelőtt nagykorú lett, és írt egy végrendeletet. Régen rossz Dennis Radclyffe-nek. Ő nyer a lány halálával. 
 	Tuppence bólintott. 
 	– Lois Hargreaves ugyanezt gondolja! Emiatt nem ment a rendőrségre! Őt gyanúsítja. Ráadásul félig-meddig szerelmes belé, ezért keresett fel bennünket. 
 	– Akkor mi az ördögért nem veszi feleségül? Sokkal egyszerűbb és biztonságosabb. 
 	– Fején találtad a szöget, édes öregem. 
 	– Miért követne el gyilkosságot, ha törvényes eszközökkel is megszerezhetné a vagyont. 
 	Tuppence eltűnődött. 
 	– Megvan! Biztosan elvett egy csinos mixernőt Oxfordban! 
 	Ezért is veszett össze a nagynénjével. Ez mindent megmagyaráz. 
 	– Akkor miért nem a mixernőnek küldi a mérgezett csokoládét? Azzal sokkal többre menne. Szeretném, ha nem loval nád bele magad ilyen vad képzelgésekbe! 
 	– Csupán következtetek – jelentette ki méltóságteljesen Tuppence. 
 	– Ez az első corrida barátocskám, de ha már húsz percet eltöltesz az arénában... 
 	Férje hozzávágta a párnát. 
 	II. 
 	Másnap reggel Tommy nyitott újsággal a kezében járkált föl-alá az ebédlőben. 
 	– Tuppence, Tuppence, gyere ide! 
 	– Mi baj van? – kérdezte Tuppence, és lélekszakadva rohant le a hálószobából. 
 	Tommy egy cikkre mutatva kezébe nyomta az újságot. 
 	REJTÉLYES 
 	MÉRGEZÉS 
 	HALÁLT 
 	HOZÓ
 	FÜGESZENDVICS
 	Tuppence tovább olvasott. Az ételmérgezés Thurnly Grange-ban történt, s Miss Lois Hargreaves, valamint a felszolgálólány, Esther Quant halálát okozta. Radclyffe kapitány és Miss Logan súlyosan megbetegedett. A szerencsétlenséget 
 	ál ítólag 
 	egy 
 	szendvicsekhez
 	használatos fügepép okozta. Miss Chilcottnak, aki nem evett az ételből, semmi baja nem történt – közölte az újság. 
 	– Azonnal oda kel mennünk! Az a nagyszerű lány! Miért nem mentem le vele már tegnap! – tett magának szemrehányást Tommy. 
 	– Akkor biztosan te is ettél volna abból a szendvicsből, s már halott lennél. Gyerünk, induljunk! A cikk szerint Dennis Radclyffe is súlyos beteg. 
 	– Csak jó kis alibit akart biztosítani magának! 
 	Dél körül érkeztek Thurnly Grange-ba. Egy vörösre sírt szemű, korosodó asszony nyitott ajtót. 
 	– Figyeljen ide – hadarta Tommy, még mielőtt a másik megszólalhatott volna. – Nem újságíró vagyok. Miss Hargreaves felkeresett tegnap, és megkért, jöj ek le ide. 
 	Kivel beszélhetek? 
 	– Dr. Burton itt van, ha ő megfelel magának, vagy Miss Chilcott. Ő intéz most mindent. 
 	– Dr. Burtonnel szeretnék beszélni, most azonnal! – Tommy hangja parancsolóan csattant. 
 	A szolgáló bevezette őket egy aprócska nappaliba. Egy perc sem telhetett el, s az ajtóban megjelent egy magas, középkorú, hajlott hátú férfi. Bizalomgerjesztő arcát most aggodalmas vonások sötétítették. 
 	Tommy elővette igazolványát. 
 	– Dr. Burton, Miss Hargreaves tegnap felkeresett a mérgezett csokoládék miatt. Azért jöttünk, hogy kivizsgáljuk az ügyet, de sajnos túl későn érkeztünk. 
 	Az orvos kíváncsian nézett rá. 
 	– Ön Mr. Blunt személyesen? 
 	– Igen. Miss Robinson, a munkatársam. A doktor meghajolt Tuppence felé. 
 	– Tekintettel a körülményekre, nem hal gatok el önök elől semmit. Éppen a csokoládéból kiindulva arra gondolok, hogy a halált ételmérgezés okozta, mégpedig annak egy különösen heveny fajtája, amely gyomor– és bélhurutot, valamint gyomorvérzést váltott ki. A fügepépet ezért analizáltatni fogom. 
 	– Arzénmérgezésre gyanakszik? 
 	– Nem. Ez a méreg – ha valóban az – az arzénnál sokkal hatékonyabb és gyorsabb. Inkább valamilyen erős, növényi eredetű méreghez hasonlatos. 
 	– 
 	Értem. 
 	Szeretném 
 	megkérdezni, 
 	dr. 
 	Burton, 
 	meggyőződött-e arról, hogy Radclyffe kapitány is ugyanebben a betegségben szenved? 
 	Az orvos ránézett. 
 	– Radclyffe kapitány már semmitől nem szenved. 
 	– Aha... Én... 
 	– Hajnali öt órakor meghalt. 
 	Tommy döbbenten hal gatott. A doktor indulni készült. 
 	– És a másik áldozat, Miss Logan? – kérdezte Tuppence. 
 	– Őszintén remélem, hogy ha eddig túlélte, hamarosan felépül. Idős asszony lévén a méreg – úgy látszik – kevésbé hatott az ő szervezetére. Tudatni fogom önnel, Mr. Blunt a vegyelemzés eredményét. Miss Chilcotttól megtudhatnak mindent. 
 	Míg beszélt, magas, napbarnított arcú lány jelent meg az ajtóban. Nyugodtnak, higgadtnak látszott, mintha semmi rendkívüli nem történt volna. 
 	Dr. Burton bemutatta őket egymásnak. 
 	– Nagyon örülök, hogy eljött, Mr. Blunt – mondta Mary Chilcott. 
 	– Rettenetes, ami történik! Kérdezzen bármit, segítségükre leszek, amiben csak tudok. 
 	– Honnan való a fügepép? 
 	– Ez egy különleges fajta. Gyakran használjuk, és mindig Londonból hozatjuk. Senki nem gondolta volna, hogy ez a mostani szál ítmány bármiben is különbözne az előzőktől. 
 	Én személy szerint nem szeretem. Ezért nem lettem beteg. 
 	Azt viszont egyszerűen nem értem, hogyan hathatott Dennisre, mikor nem is itthon teázott. Biztosan bekapott egy szendvicset, miután hazaért. 
 	Tommy Tuppence kezének szorítását érezte a karján. 
 	– Mikor érkezett haza a kapitány? 
 	– Nem tudom pontosan, de megérdeklődhetem. 
 	– Köszönöm, Miss Chilcott, felesleges. Ugye nincs el enére, ha kikérdezem a személyzetet? 
 	– Kérem, tegyen, amit jónak lát, Mr. Blunt. Szörnyen felkavart a dolog, mondja... ez valami bűntény? 
 	Kíváncsi, mohó szemekkel leste a választ. 
 	– Még nem tudom, mire gondoljak, de hamarosan... nos, remélem már többet tudunk. 
 	– Felteszem, dr. Burton elvitte analizáltatni a pépet... Be sem fejezte a mondatot, gyorsan bocsánatot kért, majd a franciaablakon át kilépett a kertbe, és utasításokat adott a kertésznek. 
 	– A szobalányokkal foglalkozz te, Tuppence, én megkeresem a konyhát. Lehet, hogy Miss Chilcottot nagyon felkavarta a haláleset, ám ez egyáltalán nem látszik rajta. 
 	Tuppence egyetértően bólintott, de nem szólalt meg. Férj és feleség fél órával később találkozott ismét. 
 	– Lássuk, mit sikerült kideríteni. A szendvicseket teával szolgálták fel. A felszolgálólány egyet evett – ettől lett rosszul. A szakácsnő biztos benne, hogy Dennis Radclyffe nem jött haza teázni. Kérdés: őt hogyan mérgezték meg? 
 	– Háromnegyed hétkor érkezett meg – mondta Tuppence. 
 	– A szobalány látta az ablakból. Ivott egy koktélt vacsora előtt a könyvtárban. A lány éppen az imént készült elmosogatni a poharat, de szerencsére még időben meg tudtam szerezni tőle. Radclyffe a koktél után kezdett rosszul étre panaszkodni. 
 	– Nagyszerű – dicsérte feleségét Tommy. – Máris viszem a poharat Burtonhöz. Egyéb? 
 	– Szeretném, ha beszélnél Hannah-val, a komornával. 
 	Olyan... olyan fura. 
 	– Hogyhogy fura? 
 	– Szerintem nincs ki mind a négy kereke. 
 	– Hadd lássam. 
 	Tuppence felvezette az emeletre, Hannah szobájába. A komorna egyenes háttal ült egy magas székben. Térdén nyitott Biblia. 
 	– Beszélhetnék önnel? – kérdezte Tommy. Hannah türelmetlenül intett. 
 	– Nagyon rövid az idő. Meg van írva. Az Úr szava eljutott hozzám. Én vagyok a bosszúál ás angyala! 
 	– Teljesen megkergült – mormolta Tommy. 
 	– Egyfolytában ezt csinálja – súgta Tuppence. Tommy egy nyitott könyvet kapott fel az asztalról. 
 	Elolvasta a címét és a zsebébe csúsztatta. 
 	Az öregasszony váratlanul felál t, s fenyegetően feléjük fordult. 
 	– Menjenek innen! Közeleg az óra! Én isten ostora vagyok! 
 	Szélvihar tombolása pusztító haragom. A gonosz bűnhődni fog! Ez a ház a sátán háza... én mondom ezt nektek! 
 	Óvakodjatok a bosszúál ás angyalától! 
 	Dühödt fúriaként megindult feléjük. Tommy jobbnak látta gyorsan elkotródni, ám mií-iott bezárta volna az ajtót, visszanézett, s látta, amint az öregasszony újra a Bibliába temetkezik. 
 	– Nem lehetett mindig ilyen – jegyezte meg, majd előhúzta zsebéből az asztalról elemelt könyvet. 
 	– Nézd csak! Szokatlan olvasmány egy tudatlan szolgálónak. 
 	Tuppence elvette tőle a könyvet. 
 	– Edward Logan: Materia Medica. Milyen régi könyv! 
 	Tommy, beszélnünk kel ene Miss Logannel. Dr. Burton szerint már jobban van. 
 	– Megkérdezzük Miss Chilcottot? 
 	– Ne. Küldjük be az egyik szobalányt. 
 	Rövid várakozás után a lány közölte velük, hogy Miss Logan fogadja őket. Hatalmas, kertre néző hálószobába léptek. Az ágyban hófehér hajú, idős asszony feküdt, finom arcára árkokat rajzolt a szenvedés. 
 	– Nagyon beteg voltam – hangja erőtlenül, tompán szólt. –
 	Én nem tudok sokat mondani. El en azt mondta, maguk detektívek. Lois tehát elment magukhoz? Említette. 
 	– Igen, Miss Logan. Nem szeretnénk fárasztani, de talán tudna válaszolni néhány kérdésre. Hannah, a szolgáló, normális? 
 	Miss Logan arcán meglepetés látszott. 
 	– Ó, hogyne. Nagyon val ásos... de nincs vele semmi baj. 
 	Tommy megmutatta a könyvet. 
 	– Ez az öné, Miss Logan? 
 	– Igen. Édesapám könyve. Nagyszerű orvos volt, a szérumos gyógykezelés egyik úttörője. – Az idős hölgy hangjába visszatért az erő. 
 	– Minden bizonnyal. Hal ottam róla – fül entett Tommy. – Ezt a könyvet ön adta kölcsön Hannah-nak? 
 	– 
 	Hannah-nak? 
 	– 
 	Miss 
 	Logan 
 	megbotránkozva
 	egyenesedett fel ágyában. – Ugyan, dehogy! Egy szót se értene belőle. Hisz ez tudományos szakkönyv. 
 	– Értem. Mégis Hannah szobájában találtam. 
 	– Gyalázat! – háborgott Miss Logan. – Megtiltottam a szolgáknak, hogy a dolgaimhoz nyúljanak. 
 	– Hol szokta tartani? 
 	– A szobámban, a könyvszekrényben... vagy... várjon csak! 
 	Marynek adtam oda. nagyon érdeklik a gyógyfüvek. A konyhámban kísérletezget. Tudják, van egy kis odúm, ahol likőrt szoktam főzni, meg gyógyitalokat kotyvasztok régi, ma elavultnak tartott módszerekkel. Drága Lucy, Lady Radclyffe esküdött az én baradicskóró teámra; valóságos csodaszer nátha el en. Szegény Lucy, mindig könnyen megfázott. Akárcsak Dennis. Az apja első unokatestvérem volt. 
 	Tommy félbeszakította a múltidézést. 
 	– A konyhát csak ön használta? Magán és Miss Chilcotton kívül bejuthatott oda más is? 
 	– Hannah takarította. És ott főzte a reggeli teánkat. 
 	– Köszönöm, Miss Logan. Pil anatnyilag nincs több kérdésem. Remélem, nem fárasztottuk ki túlságosan. 
 	Homlokát ráncolva meni le a földszintre. 
 	– Van itt valami, kedves Ricardóm, amit nem értek. 
 	– Utálom ezt a házat – mondta Tuppence, s megborzongott. – Menjünk, szel őztessük ki a fejünket, és közben mindent meg tudunk beszélni. 
 	Tommy beleegyezett. Először bevitték dr. Burtonhöz a koktélos poharat, aztán nekivágtak. Elhagyták a falut, kiértek a mezőre. 
 	– Lehet, hogy némelyek azt hiszik, nem vettem komolyan Miss Hargreavest. Pedig ez nem igaz! Úgy érzem, mi megakadályozhattuk volna a történteket – tett magának szemrehányást Tommy. 
 	– Bolond vagy! Ő döntött úgy, hogy hozzánk fordul. 
 	Semmivel nem lehetett volna rábírni, hogy belekeverje az ügybe a rendőrséget. Két dolgot tehetett: vagy megkeres egy magándetektívet, vagy annyiban hagyja az egészet, s nem csinál semmit. 
 	– Az eredmény mindenképp ugyanaz. Igen, igazad van, Tuppence. Esztelenség olyasmi miatt hibáztatnom magam, amin úgysem segíthettem. A mulasztásomat azonban szeretném jóvátenni. 
 	– Nem lesz könnyű. 
 	– Nem. Van néhány lehetőségem, de mindegyik olyan valószínűtlen. Tegyük fel: Dennis tette a mérget a szendvicsbe. Tudta, ő nem otthon teázik. 
 	– Eddig rendben is lenne. Csakhogy akkor azt kel gondolnunk, hogy saját magát is megmérgezte. Ezt pedig őrültség lenne feltételezni. Szerintem Hannah az, akinek több figyelmet kel ene szentelnünk. 
 	– Hannah? 
 	– Az emberek fura dolgokra képesek val ási tébolyukban. 
 	– Hát, Hannah valóban túl messzire jutott már. Meg kel ene említeni dr. Burtonnek. 
 	– Majd sort kerítünk rá. Igen, Hannah-ra sokkal több jel utal, mint a többiekre – tűnődött Tuppence. – És mégis úgy érzem... 
 	– Nos? 
 	– Nem is érzés, inkább előítélet. 
 	– Valakivel szemben? Tuppence bólintott. 
 	– Tommy, neked tetszett Mary Chilcott? 
 	– Igen, azt hiszem, igen – mondta ki némi gondolkodás után Tommy. – Meglepően rátermettnek, gyakorlatiasnak találtam... 
 	kissé 
 	talán 
 	túlzottan 
 	is 
 	annak... 
 	és
 	szavahihetőnek. 
 	– Nem furcsál od, milyen kevéssé látszott megviseltnek? 
 	– Szerintem ez bizonyos értelemben inkább mel ett szól. 
 	Úgy értem, ha elkövetett volna valamit, minden bizonnyal erősen eltúlozta volna az idegességét. 
 	– Lehet – ismerte el Tuppence. – Különben is, mi indítéka lehetne? 
 	Mi 
 	haszna 
 	származna 
 	ebből 
 	a
 	tömegmészárlásból. 
 	– Nem hiszem, hogy a személyzetnek bármi köze lenne a dologhoz. 
 	– Nem valószínű. Megbízható népségnek látszik. Vajon Esther Quant, a felszolgálólány milyen lehetett? 
 	– Úgy érted, ha esetleg fiatal és csinos volt, belekeveredhetett valahogy? 
 	– Igen – sóhajtott nagyot Tuppence. – Olyan kilátástalan... 
 	– Nos, gondolom, a rendőrség majd a végére jár. 
 	– Talán. Jobb szeretném, ha nekünk sikerülne, most jut eszembe, nem vetted észre azokat a kis piros pöttyöket Miss Logan karján? 
 	– Nem. Mi van velük? 
 	– Mintha injekcióstű nyomai lennének. 
 	– Valószínűnek látszik. Biztosan dr. Burton adott injekciót neki. 
 	– Annyit? Legalább negyvenet számoltam. 
 	– Kokainista lenne? – vetette fel Tommy. 
 	– Én is gondoltam erre, csakhogy az meglátszana a szemén. Azonkívül ő nem az a fajta, aki kábítószeren él. 
 	– Igen. Úgy tűnik, tiszteletreméltó, istenfélő asszony – értett egyet Tommy. 
 	– Nagyon nehéz – panaszkodott Tuppence. – Csak beszélgetünk, beszélgetünk, de egy lépéssel sem jutunk közelebb a megoldáshoz. Ne felejtsünk el hazafelé bemenni az orvoshoz. 
 	A doktornál hórihorgas, tizenöt év körüli fiú nyitott ajtót. 
 	– Mr. Blunt? – kérdezte. – A doktor úr nincs itthon, de hagyott önnek egy üzenetet. 
 	„Tisztelt Mr. Blunt! 
 	Minden okom megvan azt hinni, hogy a mérgezést ricinussal, ezzel a pusztító erejű növényi fehérjeméreggel követték el. Erről pil anatnyilag ne beszéljen senkinek!" 
 	Tommy kiejtette kezéből a cédulát, de gyorsan fel is kapta. 
 	– Ricinus – suttogta. – Tudsz róla valamit, Tuppence? 
 	Te mindig tájékozott voltál ezekben a kérdésekben. 
 	– Igen, jól ismerem. 
 	– Sosem voltam a ricinusolajtól elragadtatva, mostantól kezdve azonban határozottan utálom. 
 	– Az olaj al nincs semmi baj. A mérget a növény magjából nyerik. Mintha ma reggel a kertben láttam volna néhányat –
 	fényes, nagy levelű növény. 
 	– Gondolod, hogy valaki a háziak közül kotyvasztotta ezt a szörnyűséget? Hannah vajon képes lehet rá? 
 	– Nem valószínű. Az ilyesmihez szaktudás kel . Tommy váratlanul felkiáltott. 
 	– Az a könyv! Itt van még a zsebemben?... Igen. – Kivette és sebesen lapozni kezdett benne. – Jól sejtettem. 
 	Ezen az oldalon volt nyitva ma reggel. Látod, Tuppence? 
 	Ricinus! Tuppence kikapta férje kezéből. 
 	– Ki tudsz igazodni rajta? Mert én nem – sajnálkozott Tommy. 
 	– Tökéletesen. – Tuppence továbbsétált szinte belebújva a sorokba. Egyszerre csak összecsapta a könyvet. 
 	– Tommy, hadd csináljam én! – kérlelte a férjét, mikor a ház közelébe jutottak. – Csak most az egyszer! Én szeretnék lenni a bika, aki húsz percnél tovább bírja az arénában. 
 	Tommy bólintott. 
 	– Te vagy a kapitány a hajón – jelentette ki komoran. – A végére kel járnunk ennek az ügynek. 
 	– Először is, még valamit meg kel tudnom Miss Lo-gantól
 	– mondta Tuppence, mikor beléptek a házba. 
 	Felszaladt a lépcsőn, Tommy követte. Hangosan kopogott az idős hölgy ajtaján és benyitott. 
 	– Maga az, drágám? – nézett rá meglepetten Miss Logan. 
 	– Éppen azon járt az eszem, hogy maga túl csinos és fiatal ahhoz, hogy detektív legyen. Rájött valamire? 
 	– Igen. 
 	Miss Logan kérdő tekintettel nézett rá. 
 	– A háború alatt kórházban dolgoztam. Vannak fogalmaim a szérumos gyógykezelésről is. Történetesen tudom, hogy ha a ricinust kis adagokban a bőrszövetbe injekciózzák, antianyag termelődik, ami immunitást biztosít. Éppen ez a felsimerés az alapja a védőoltásoknak. Maga nagyon jól tudta ezt, Miss Logan. Időnként kis adagokban ricinust fecskendezett a karjába. Ezek után pedig nyugodtan ehetett a mérgezett fügeszendvicsből. Ön bizonyára részt vett az édesapja munkájában. Mindent tudott a ricinusról, még azt is, hogyan lehet kivonni a magjából. Olyan napot választott, mikor Dennis Radclyffe nem jött haza teára. 
 	Hiszen Radclyffe kapitány nem halhatott meg Lois Hargreaves előtt. Először Lois-nak kel ett meghalnia, hogy a kapitány örökölhesse a vagyonát, az ő halálával pedig minden önre, a legközelebbi hozzátartozóra szál t. 
 	Emlékezzen csak, épp maga említette ma reggel, hogy a kapitány édesapja az ön első unokatestvére volt. 
 	Az idős hölgy baljós tekintete viharos jelenetet jósolt. 
 	Váratlanul egy bőszült alak rontott be a szomszédos helyiségből. Hannah volt. Égő fáklyával hadonászott. 
 	– Az igazság kimondatott. O maga a sátán! Láttam, hogy olvassa a könyvet... magában mosolygott... és én tudtam. 
 	Megtaláltam azt az oldalt, de nekem nem mondott semmit. 
 	Ám az Úr hangja szólt hozzám, figyelmeztetett. Őnagysága gyűlölte az én drága Miss Loisomat is. A gonosznak bűnhődnie kel ! Eméssze el az Úr tüze! 
 	Meglóbálva a fáklyát az ágyhoz ugrott. 
 	– Vigyék el... vigyék el! Mindent beval ók... csak vigyék el! 
 	– szakadt ki a kiáltás az idős hölgyből. 
 	Tuppence 
 	Hannah-ra 
 	vetette 
 	magát, 
 	de 
 	mielőtt
 	kiragadhatta volna kezéből a fáklyát, a függöny lángra kapott. Tommy a drapériát szaggatta le, s egy szőnyeggel sikerült elfojtania a lángokat. Ketten végül megfékezték az őrjöngő Hannah-t is. Ebben a pil anatban toppant be dr. 
 	Burton. 
 	Néhány szóban elmondták a történteket. 
 	Az orvos az ágyhoz rohant, felemelte Miss Logan kezét, majd halkan megjegyezte:
 	– A tűz okozta sokkot már nem tudta elviselni. Meghalt. 
 	Jobb is így... tekintettel a körülményekre. – némi szünet után hozzátette: – Ricinust találtam a koktélospohárban is. 
 	– Ez volt a legjobb megoldás – mondta Tommy, miután Hannah-t a doktor felügyeletére bízták és egyedül maradtak. – Tuppence, egyszerűen csodálatos voltál! 
 	Minden elismerésem a tied. Hogy egy közismert idézettel éljek: „Nagy előny az intel igencia, kivált, ha nem látszik." 
 	– Goromba fráter! 
 	TIZENHARMADIK FEJEZET
 	A LELKÉSZ LÁNYA
 	– Bárcsak egy lelkész lánya kérné a segítségünket! – A kívánság legalábbis szokatlannak tűnt. 
 	– Micsoda? – hebegett meglepetésében Tommy. 
 	– Ezek szerint már elfelejtetted, hogy én is az vagyok? 
 	Innen 
 	gyökerezik 
 	önzetlenségem, 
 	a 
 	mások
 	megsegítésének belső kényszere... a toleranciám... 
 	– Látom, lassan Roger Sheringhammé változol –
 	csúfolódott Tommy. – Ha szabad egy megjegyzést: éppen olyan sokat beszélsz, mint ő, csak nem olyan jól. 
 	– El enkezőleg – vágott vissza Tuppence. – Beszédemre a női elmésség a jel emző, amit az otromba férfiak sosem tudnak elsajátítani. Sőt mi több! Ismeretlen erők hatnak a prototípusomra. Prototípust mondtam? A szavak olyan megbízhatatlan dolgok. Többnyire jól hangzanak, de éppen az el enkezőjét jelentik, mint amit az ember mondani akar. 
 	– Mire akarsz kilyukadni? 
 	– Türelem. Csak levegőt vettem. Ezek az ismeretlen erők azt súgják nekem, hogy ma egy paplány teszi tiszteletét nálunk. Meg fogod látni. 
 	– Az kizárt. Fogadjunk! 
 	– Ál a fogadás! Pszt! Valaki jön! 
 	Az ajtóban megjelent Albert és bejelentette:
 	– Miss Monica Deane. 
 	Nyúlánk, barna hajú, kopott öltözetű lány lépett be. 
 	– Jó reggelt, Miss Deane – üdvözölte Tommy. – Üljön le, kérem, s mesélje el, miért keresett fel bennünket. Hadd mutatom be titkárnőmet, Miss Sheringhamet. 
 	– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Miss Deane –
 	szólalt meg Tuppence. – Ha jól sejtem, édesapja egyházi ember volt. 
 	
 	– Igen. honnan tudja? 
 	– Ó, megvannak a magunk módszerei. Ne is törődjön a fecsegésemmel! Mr. Blunt szereti hal gatni. Mindig azt mondja, ötleteket merít belőle. 
 	A lány zavartan bámult Tuppence-re. Megnyerő teremtés volt. Egérszürke haját kontyba fésülte, sötétkék szeméből melegség sugárzott, ám a mély árkot húzó, sötét karikák bajról aggodalomról árulkodtak. 
 	– Mi történt, Miss Deane? – próbált segíteni Tommy. A lány hálásan fordult felé. 
 	– Hosszú, zavaros história ez – kezdett beszélni a látogató. 
 	– Az édesapám a suffolki Little Hampsley plébánosa volt. 
 	Három évvel ezelőtt halt meg. Édesanyám és én igen nehéz anyagi körülmények közé kerültünk. Nevelői ál ást vál altam. Anyám azonban súlyosan megbetegedett: megbénult. Haza kel ett mennem ápolni őt. Szó szerint nyomorogtunk, mikor váratlanul értesítést kaptunk egy ügyvédtől. A levélből kiderült, hogy apám nagynénje meghalt, s rám hagyta minden vagyonát. 
 	Gyakran beszélgettünk erről a nagynénémről, aki egykor csúnyán összeveszett apámmal. Tudtuk, hogy roppant gazdag. A dolgok azonban mégsem reményeink szerint alakultak. Én örököltem a házát, de egy fil ér készpénzt sem! Talán elveszett a háború alatt, vagy felélte. Dehát végül is miénk lett a ház. Szinte azonnal jelentkezett egy vevő, aki igen előnyös árat ajánlott. Meglehet, ostoba voltam, de nem fogadtam el. Apró, ám igen költséges, bútorozott szobában laktunk addig. Ezért úgy gondoltam, sokkal jobb lesz, ha mi költözünk a Vörös Házba. Néhány szobát mi lakunk – így édesanyámnak is kényelmesebb – a többit pedig kiadom. 
 	Ekkor újabb – még kedvezőbb – ajánlatot kaptam a házra. 
 	Ám én kitartottam elhatározásom mel ett. Beköltöztünk és hirdetést adtam fel a kiadó szobákra. Egy ideig ment minden, mint a karikacsapás, jelentkeztek az albérlők. 
 	Nagynéném idős szolgája velünk maradt, s mi ketten végeztük a házimunkát. Nemsokára azonban elkezdődtek ezek a megmagyarázhatatlan dolgok. 
 	Mintha szel emek szál ták volna meg az egész házat. 
 	Képes estek le a falról, a porcelán összetört... Egy reggel arra ébredtünk, hogy a bútorok elmozdultak a helyükről. 
 	Eleinte azt hittük: valaki rossz tréfát űz velünk, később azonban rá kel ett jönnünk, szó sincs itt tréfáról. Egy este –
 	mindannyian a vacsoraasztal körül ültünk
 	-félelmetes robaj hal atszott a fejünk fölül. Felrohantunk, de egy árva lelket sem találtunk. Mindössze az egyik bútor zuhant a földre. 
 	– Kopogó szel em – kiáltotta Tuppence nagy izgalommal. 
 	– Ugyanezt mondta dr. O'Neil is, bár én nem tudom, mi is ez tulajdonképpen. 
 	– Gonosz lélek, aki becsapja az embereket – okoskodott Tuppence. Valójában igen járatlan volt a témában, sőt, arról sem volt meggyőződve, hogy helyes kifejezést használt-e. 
 	– Nos, mindegy, ezek az események ránk nézve végzetes következménnyel jártak. Vendégeink halálra rémültek, s mihelyt tudták, elhagyták a házat. Újak jöttek, de egy-két napon belül azok is fejvesztve menekültek. Kétségbe voltam esve, pedig a nagyja még hátravolt! Mindennek tetejébe csődbe ment a vál alat, amibe kis pénzünket fektettük: egy fil ér nélkül maradtunk megint. 
 	– Szegény drágám! – sajnálkozott Tuppence. – Micsoda napokat élhetett át! Azt szeretné, ha Mr. Blunt végére járna ennek a kísértethistóriának? 
 	– Nem egészen. Három nappal ezelőtt egy úriember keresett fel bennünket. Dr. O'Neil nek nevezte magát. Azt mondta, valami okkult tudományokkal foglalkozó társaság tagja. 
 	Hímezett-hámozott, 
 	végül 
 	is 
 	kibökte, 
 	hogy
 	tudományos célokra szeretné megvenni a házat. 
 	– És? 
 	– Eleinte persze nagyon megörültem. Ezzel a megoldással kilábalhattunk volna a bajból. De... 
 	– Nos? 
 	– Hóbortosak fognak tartani... talán az is vagyok. De... 
 	biztosan nem tévedtem. Ugyanaz a férfi volt! 
 	– Kicsoda? 
 	– Az előző vevő, aki korábban is meg akarta venni. Ó! 
 	Kizárt, hogy tévednék. 
 	– És miért baj az? 
 	– Nem érti: a két férfi egy csöppet sem hasonlított egymásra; sem a nevük, sem a külsejük. Az első egy megnyerő, harminc körüli fiatalember volt. Dr. O'Neil legalább ötven éves, szakál as, szemüveget visel és görnyedten jár. Ám amikor beszélt, megvil ant egy aranyfog a szájában, és a másiknak is ugyanott volt aranyfoga. 
 	Aztán a füleik! A fiatalabb füle különös formája miatt tűnt fel: alig volt fülcimpája. És dr. O'Neil nek pontosan ugyanolyan fülei vannak. Nem lehet véletlen ez az azonosság. 
 	Gondolkodtam, tépelődtem, aztán írtam dr. O'Neil nek egy levelet, melyben közöltem vele, hogy fontolóra veszem az ajánlatát, és egy héten belül tudatom döntésemet. Nemrég olvastam Mr. Blunt hirdetését, s úgy határoztam, felkeresem önöket. 
 	
 	– Nagyon helyesen tette – bólintott Tuppence. 
 	– Roppant érdekes ügy, Miss Deane. Szíves örömest utánanézünk a dolognak, ugye, Miss Sheringham? 
 	– Igen. És a végére is járunk. 
 	– Ha jól értettem, kisasszony, hárman laknak a házban: ön, az édesanyja és egy szolgáló. Mondana néhány szót róla? 
 	– Crockettnek hívják. Nyolc vagy tíz évig szolgálta a nagynénémet. Idős asszony már, a modora nem túl kel emes, 
 	viszont 
 	jó 
 	munkaerő. 
 	Hajlamos 
 	a
 	nagyképűsködésre a húga miatt, aki nagyon jó partit csinált. Büszkesége másik tárgya az unokaöccse, aki ál ítólag „igazi úriember". 
 	Tommy csak hümmögött. Látszott rajta, fogalma sincs, milyen kérdést kel ene még feltenni. 
 	Tuppence figyelmesen szemügyre vette Monicát, aztán hirtelen elhatározással megszólalt:
 	– Legjobb lenne, ha Miss Deane most eljönne velem ebédelni. Mindjárt egy óra. Ebéd közben aztán megbeszéljük a továbbiakat. 
 	– Milyen igaza van, Miss Sheringham! Nagyszerű ötlet! –
 	kapott az alkalmon Tommy. 
 	Egy 
 	közeli 
 	vendéglőbe 
 	mentek, 
 	s 
 	kényelmesen
 	elhelyezkedtek egy asztalnál. 
 	– Figyeljen ide! – szólalt meg Tuppence. – Szeretném tudni, mi az igazi oka annak, amiért felkeresett bennünket. 
 	Monica elpirult. 
 	– Tudja... 
 	– Előttem nem kel titkolóznia – bátorította Tuppence. 
 	– Nos... az az igazság, hogy ketten is megkérték a kezemet. 
 	– Ó, gondolom, a szokásos história. Az egyik szegény, a másik gazdag. És maga a szegényt szereti jobban! 
 	– Honnan tudja? -– hökkent meg a lány. 
 	– Ez már szinte természeti törvény. Mindenkivel megtörténik. Velem is. 
 	– Tudja, még ha el is adnám a házat, nem kapnánk érte annyit, hogy abból megélhessünk. Geraldot nagyon szeretem, de nincs egy fil ére sem, bár nagyon okos mérnök. 
 	Másrészt, 
 	ha 
 	lenne 
 	egy 
 	kis 
 	tőkéje, 
 	társtulajdonosként beszál hatna a vál alatahoz. A másik, Mr. 
 	Patridge nagyon jó ember... biztos vagyok benne. És gazdag. Ha feleségül mennék hozzá, nem lennének többé anyagi gondjaink. De... de... 
 	– Tudom – segítette ki Tuppence -, nem ugyanaz a kettő. 
 	Igyekszik önmagát meggyőzni arról, hogy milyen rendes, milyen gazdag, mást se csinál, mint gyűjtögeti a jó tulajdonságait, s közben teljesen hidegen hagyja. 
 	Monica bólintott. 
 	– Azt hiszem, legjobb lesz, ha odautazunk. Mi a címe? 
 	– Vörös Ház, Stourton-in-the-Marsh. 
 	Tuppence a noteszába írta a címet. 
 	– Még nem is kérdeztem meg a... tarifát – mondta zavartan, elpirulva Monica. 
 	– A honorárium kizárólag az eredménytől függ. Ha munkánk sikerrel jár, elfogadunk egy kis összegű
 	tiszteletdíjat, ha nem: semmit nem kérünk. 
 	– Nagyon köszönöm – hálálkodott a lány. 
 	– Addig is: ne aggódjon. Minden rendbe jön. Együnk és beszélgessünk érdekesebb dolgokról! 
 	TIZENNEGYEDIK FEJEZET
 	A VÖRÖS HÁZ
 	– Nos, itt vagyunk hál ebben a porfészekben – nézett ki Tommy a helybeli fogadó ablakán. 
 	– Lássuk, mit tudunk – javasolta Tuppence. 
 	– Én leginkább a beteges anyára gyanakszom. 
 	– Miért? 
 	– Drága Tuppence! A fejemet teszem rá, hogy ezt az egész kísértet-históriát kiagyalta valaki. így akarja a lányt a ház eladására kényszeríteni. Na most, Monica ál ítása szerint mindenki ott ült a vacsoránál. Igen ám... de ha anyja rokkant, fent kel ett lennie a szobájában. 
 	– Hogy tudná egy béna asszony a bútort feldönteni? 
 	– Ah! És ha valójában nem is az! Ha csak szerepet játszik. 
 	– Miért tenné? 
 	– Most megfogtál – val otta be a férje. – Csak a szokásos elvet követtem. Gyanúsítsd a legvalószínűtlenebb személyt! 
 	– Mint mindenből, ebből is viccet csinálsz – mordult rá Tuppence. 
 	– Pedig kel ott lennie valaminek, amiért ilyen kitartóan meg akarják kaparintani azt a házat. És ha te nem is veszed komolyan ezt a dolgot, én igen. Tetszik nekem az a lány. 
 	– Egyetértek – felelte Tommy, S igyekezett komoly képet vágni. – Csak sosem tudom megál ni, hogy ne ugrassalak. 
 	Természetesen valami nincs rendben a körül a ház körül. S
 	bármi legyen is az, azt hiszem, nem lesz könnyű a végére járnunk. Különben egy sima betörés is megtenné. Az az alak viszont képes megvenni a házat! Talán szénbánya rejtőzik a kert alatt? 
 	– Ó, ez olyan prózai ötlet! Előál hatnál fennköltebb tippel is. 
 	Mondjuk: elásott kincsek! Az sokkal romantikusabb. 
 	– Hm... Elnézek a helyi bankba. Azt mondom majd, hogy karácsony végéig itt maradok, s talán megveszem a Vörös Házat. Esetleg utalást teszek egy esetleges folyószámlára is. 
 	– De minek...? 
 	– Majd meglátod. 
 	Tommy fél óra múlva csil ogó szemekkel tért vissza. 
 	– Haladunk, Tuppence! Miután a folyószámla kérdését megvitattuk, csak úgy mel ékesen megkérdeztem: voltak-e már nagyobb összegű arany-befizetések. Ez manapság igen gyakori ezekben a kisvárosokban. A vidéki gazdák most teszik bankba háború alatt felhalmozott vagyonukat. 
 	Erről egyenesen a hóbortos öreg hölgyekre terelődött a szó. Elmeséltem a nénikém esetét, aki a háború kitörésekor egy csomó pénzt sonkába fektetett. Erre a tisztviselő azonnal megemlítette egyik kliensét. Az ügyfél a bankban lévő pénzét az utolsó pennyig aranyban követelte vissza, sőt, kivette a kötvényeit és értékpapírjait is. Aztán kicsúszott a száján, hogy ez az ügyfele a Vörös Ház előző
 	tulajdonosa volt. 
 	Érted, Tuppence? Mindenét kivette a bankból, s valahol elrejtette. Emlékszel, mit mondott Monica? Hogy a házon kívül semmi nem maradt a nagynéni után. Biztosan elrejtette valahol a Vörös Házban. Valaki pedig tud erről. 
 	Arra is van egy tippem, hogy ki lehet az il ető. 
 	– Ki? 
 	– Mit szólsz a hűséges Crocketthez? Ő aztán alaposan ismerhette úrnője bogarait. 
 	– És az aranyfogú dr. O'Neil ? 
 	– Lehetne az a „csupa-úriembcr" unokaöcss is! De vajon hová dughatta a kincset a megboldogult? Te jobban ismered az idős hölgyek szokásait, Tuppence. Hová szokták rejteni a dolgaikat? 
 	– Harisnyába, alsószoknyába csomagolva a matrac alá. 
 	– Persze... persze. Csakhogy a mi esetünkben mégsem valószínű, hiszen akkor már megtalálták volna, mikor a házat átrendezték. Egy ilyen idős asszony pedig nem szedi föl a parkettát, s nem ás gödröt a kertben. Valahol mégis ott kel lennie a házban. Crockett nem találta meg, de biztos benne, hogy ott van. És ha a drágalátos unokaöcssel megveszik a házat, bőven akad majd idejük addig keresgélni, míg csak rá nem találnak. Meg kel előznünk őket! Gyerünk, Tuppence! Irány a Vörös Ház! 
 	Monica Deane engedte be őket. Anyjának és Crocket-nek esetleges vevőként mutatkoztak be, ami magyarázatul szolgált arra is, miért járják be a házat és a kertet. 
 	Tommy nem árulta el Monicának, milyen következtetésre jutottak, de feltett jónéhány puhatolódzó kérdést. 
 	
 	Megtudta, hogy a halott ruháit és személyes holmiját Crockett és egy-két szegény család kapta. Előtte azonban ő maga átnézte mindegyiket. 
 	– Hol tartotta a nagynénje az iratait? 
 	– Tele volt az íróasztala és a hálószobai komód, de semmi fontosat nem találtunk bennük. 
 	– Eldobta őket? 
 	– Nem. Az édesanyám nagyon ragaszkodik minden papírhoz. Akadt köztük néhány régi recept is. 
 	– Nagyszerű! – helyeselt Tommy, majd a kertben dolgozó öregemberre mutatva megkérdezte: – A nagynénje idejében is ő volt a kertész? 
 	– Igen. A faluban lakik. Azelőtt hetente háromszor jött, de most már csak egyszer egy héten. Szegény kisöreg; ő nem nagyon bírja erővel, mi pedig anyagilag nem engedhetünk meg többet. 
 	Tommy a feleségére kacsintott: tartsa szóval Monicát, míg ő kimegy a kertészhez. Elcsevegett egy ideig az öregemberrel, s közben – látszólag teljesen közömbösen –
 	megkérdezte:
 	– Ugye, elásott egyszer egy dobozt az úrnő kérésére? 
 	– Nem, uram. Dobozt elásni a kertben? Ki hal ott már ilyen szamárságot? 
 	Tommy szemöldökét ráncolva bal agott vissza a házba. 
 	Már csak a nagynéni papírjaiban bízhattak. Más reményük nem is maradt, hiszen a ház régi volt ugyan, de annyira azért nem, hogy titkos helyiséget, netán folyosót rejtegetett volna. 
 	Búcsúzáskor 
 	Monica 
 	jókora, 
 	madzaggal 
 	átkötött
 	kartondobozt adott nekik. 
 	– Mindent beletettem, ámbár biztos vagyok benne, hogy semmi olyat nem találnak, ami fényt vethetne ezekre a rejtélyes eseményekre... 
 	Szavait az emeletről lehal atszó éktelen robaj szakította félbe. Tommy hármasával szedte a lépcsőfokokat. Az egyik szobában a mosdótál és a vizeskancsó darabokban feküdt a földön, de éló embert sehol sem talált. 
 	– Ügyködik a szel em – dünnyögte és szélesen elmosolyodott. 
 	Lebal agott a földszintre. 
 	– Beszélhetnék a szolgálóval, Miss Deane? 
 	– Természetesen. Azonnal szólok neki. Rövidesen vissza is tért Crocketttel a nyomában. 
 	– Arra gondoltunk, hogy megvásároljuk a házat – mondta Tommy nyájasan. – A feleségem nagyon szívesen venné, ha velünk maradna. 
 	
 	– Köszönöm, uram – felelte rezzenéstelen arccal Crockett. 
 	– Ha megengedi, szeretnék gondolkodni az ajánlatán. 
 	Tommy Monicához fordult. 
 	– Nagyon tetszik a ház, Miss Deane. Ha jól tudom, más is szemet vetett rá. Hajlandó vagyok száz fonttal többet fizetni bárkinél. 
 	Monica valami közhel yel elütötte a kérdést, mondván: megtisztelő számára a házaspár eltökéltsége, s elköszönt látogatóitól. 
 	– Igazam volt – kezdte Tommy a faluba vezető úton. –
 	Crockett keze van a dologban. Észrevetted, milyen lihegve jött be? Mert éppen csak leért a hátsó lépcsőn a konyhába, miután földhöz vágta a lavórt és a kancsót. Bizonyára –
 	időnként – titokban beengedi az unokaöcssét, aki megjátssza a kísértetet, míg ő a családdal van. 
 	Tökéletes alibi. Meglátod, dr. O'Neil még ma újabb árajánlatot tesz. 
 	Ahogy Tommy megjósolta, vacsora után üzenet érkezett Monicától: „Dr. O'Neil százötven fonttal emelte korábbi ajánlatát." 
 	– Tehetős ember lehet ez az unokaöccs, s minden bizonnyal megéri neki ez a kis befektetés – jegyezte meg rosszkedvűen Tommy. 
 	– Ó, bárcsak mi találnánk meg az eldugott kincset! 
 	– Jobb, ha mindjárt neki is látunk. 
 	A papírokat rendetlen összevisszaságban halmozták fel a dobozban. Kiválogatásuk fárasztó munkának ígérkezett. 
 	– Találtál valamit? – kérdezgették egymást percenként. 
 	– Két régi vény, három semmitmondó levél és egy recept: hogyan tegyük el az újkrumplit, és hogyan készítsünk citromos túróslepényt. És te? 
 	– Számla, vers a tavaszról, két újságkivágás és a nyúlpörkölt receptje. 
 	– Kiábrándító – szontyolodott el Tuppence. Aztán erőt véve magán újra nekiveselkedett. A doboz kiürült. Csalódottan néztek az előttük heverő papírhalomra. 
 	– Ezt félretettem – szólalt meg Tommy, s egy félbehajtott lapot mutatott Tuppence-nek -, mert furcsának találtam. Bár nem tudom, van-e egyáltalán köze a mi ügyünkhöz. 
 	– Hadd nézzem! Ó, minek is nevezik ezeket a fura versikéket? Anagramma, szórejtvény? 
 	Az elsőt tedd izzó parázsra, És ebbe tedd mindened, A második valójában az első, A harmadik nem szíveli a téli fagyot. 
 	– A rímekről jobb nem beszélni – kritizálta Tommy a
 	„költeményt". 
 	
 	– Csak azt nem értem, mi különöset találtál benne –
 	mondta Tuppence. – Ötven évvel ezelőtt nagy divat volt ilyen versikéket gyűjteni. Téli estéken, a tűz mel ett olvasták egymásnak az emberek. 
 	– Nem is a versre gondoltam, hanem az alatta lévő feliratra. 
 	– Szent Lukács, XI. 9. – olvasta Tuppence. – Ez valami bibliai idézet. 
 	– Igen. Te nem furcsál od? Szerinted egy val ásos, idős hölgy anagrammák alá ír bibliai idézetet? 
 	– Nem jel emző – ismerte el Tuppence. 
 	– Gondolom, te mint pap lánya, magadnál hordod a Bibliát? 
 	– Valóban nálam van. Aha, most meglepődtél, igaz? Egy pil anat! 
 	A táskájához ment és kivett belőle egy kicsi, piros könyvet. 
 	Sietve pörgette a lapokat. 
 	– Megvan. Lukács evangéliuma, 11. 9. vers. Ó, Tommy! 
 	Nézd! Tommy a könyv fölé hajolt. 
 	– Keressetek és találtok. 
 	– Ez az! – kiáltotta Tuppence. – Sikerült! Megfejtjük a titkosírást és miénk a kincs... il etve Monicáé. 
 	– Lássuk hát azt a titkosírást! „A második valójában az első." Szörnyű! Ez nem más, mint szózagyvalék. 
 	– Ó, biztosan roppant egyszerű! – nézett magabiztosan férjére Tuppence. – Valami ügyes trükk. Hadd nézzem! 
 	Tommy 
 	szíves 
 	örömest 
 	átengedte. 
 	Tuppence 
 	a
 	karosszékbe 
 	telepedett, 
 	s 
 	összeráncolt 
 	homlokkal
 	motyogott maga elé. 
 	– Valóban milyen egyszerű – jegyezte meg Tommy epésen úgy fél óra elteltével. 
 	– Ne légy rosszmájú! A mi generációnk már nem ért ehhez. 
 	Egy öregasszony biztosan minden különösebb fejtörés nélkül megfejtené. 
 	– Próbáljuk még egyszer! 
 	– Nincs túl sok minden, amit parázsra lehet tenni –
 	gondolkodott hangosan Tuppence. – Vizet, hogy eloltsa, fát vagy teáskannát. 
 	– Talán fa? 
 	– De fába semmit nem lehet tenni! 
 	– A konyhai dolgok közt kel ene keresgélnünk, amiben főzni szoktak. 
 	– Serpenyő, tepsi – sorolta Tuppence. – Lábas, fazék... 
 	– Cserépedény! – kiáltott fel Tommy örömmel, hogy ő is talált valamit. – Tűzben égetik ki. 
 	– Jaj, hagyjuk! 
 	Meddő találgatásukat egy szolgálólány szakította félbe, vacsorához hívta őket. 
 	– Mrs. Lumley azt szeretné tudni, hogyan kérik a krumplit: sütve vagy héjában főzve? 
 	– Héjában – felelte Tuppence. – Imádom a héjában... –
 	Döbbenten elhal gatott, még a szája is tátva maradt. 
 	– Mi a baj, Tuppence? Kísértetet láttál? 
 	– Tommy! Hát nem látod? Ez az! Krumpli! 
 	– Igaz, Tuppence! Milyen okos vagy! Bár attól tartok, így is hiába fecséreltük az időnket. Mi köze lehet a krumplinak az elrejtett kincshez? De várj csak! Mit is láttam az egyik cédulán? Valami újkrumplival kapcsolatban. 
 	Sietve turkálni kezdett a receptek között. 
 	– Megvan. „Hogyan tegyünk el újburgonyát? Tegyük az újkrumplit bádogedénybe, és ássuk el a kertben. Még tél közepén is épp oly ízletes, mintha frissen vettük volna ki a földből." 
 	– Ez az, Tommy, ez az! – rikoltotta Tuppence. – A kincs a kertben van elásva egy bádogedényben. 
 	– De hát én megkérdeztem a kertészt. Váltig ál ította, hogy nem ásott el semmit. 
 	– Hát persze. Mert az emberek sosem arra válaszolnak, amit kérdezel, hanem arra, amire szerintük gondolsz. Ő
 	tudta, hogy sosem ásott el semmi szokatlant. 
 	Karácsony napja köszöntött rájuk. Némi kérdezősködés után megtalálták a kertész házát. Pár perces beszélgetés után Tuppence a krumplira terelte a szót. 
 	– Milyen jó lenne karácsonykor is egy kis újkrumpli. Igazán finom köret a pulykához. A környéken nem szokás télire bádogedényben eltenni? Úgy hal ottam, frissen megmarad benne. 
 	– Hajaj, dehogynem! Az öreg nacssága, fönn a Vörös Házban, mindig elásott három bödönben nyaranta. Oszt hacsak el nem feledte, ez idő tájt elővétette. •
 	– A ház mel etti ágyasban, szokás szerint? 
 	– Á, nem, a fenyő mel é. 
 	– Miután a szükséges információt megszerezték, hamarosan elköszöntek. 
 	– És most irány a Vörös Ház! 
 	– Tommy! Bízd csak rám! Neked semmi drámai érzéked sincs. Nagyszerű tervem van! Tudnál kérni, esetleg lopni egy ásót? 
 	Tommy természetesen tudott szerezni, így késő éj el két alak lopakodott be a Vörös Ház kertjébe. A fenyőfát könnyűszerrel megtalálták. Tommy munkához látott. Ásója szinte azonnal fémbe ütközött, s néhány pil anat múlva kekszes dobozt fordított ki a földből. A ragasztószalaggal jó szorosan lezárt dobozt Tuppence-nek csak késsel sikerült kinyitni. Kiborította, majd csalódottan sóhajtott fel. Az edényből csak krumpli gurult a földre. 
 	– Áss tovább, Tommy! 
 	Hamarosan egy második doboz került elő a föld alól. 
 	– Nos? – kérdezte izgatottan Tommy. 
 	– Megint krumpli! 
 	– A fene enné meg! – káromkodott a férje, aztán újra nekiveselkedett. 
 	– A három szerencsés szám – nyugtatta Tuppence. 
 	– Holdkóros elmeszülemény az egész – mérgelődött Tommy, de azért ásott tovább. 
 	Végül egy harmadik doboz fordult ki a földből. 
 	– Krumpli me... – kezdte Tuppence, de aztán elakadt. – Ó, Tommy, megtaláltuk! Csak a tetejére tettek krumplit. Nézd! 
 	Nagyméretű, régimódi bársonyzsákot emelt ki az edényből. 
 	– Gyerünk haza! – utasította Tommy. – Szörnyű hideg van. 
 	Vidd magaddal a zsákot. Én gyorsan visszalapátolom a földet. És sújtson az ég minden haragja, ha ki merészeled nyitni azt a zsákot nélkülem! 
 	– Fair leszek – ígérte Tuppence. 
 	Visszatért a fogadóba. Férje nem sokáig váratta. Fújtatva, zihálva be is toppant. 
 	– És most lássuk a zsákmányt, Mrs. Beresford! 
 	A zsákból vízhatlan selyembe burkolt csomag és súlyos, drapp bőrtáska került elő. Először ez utóbbit nyitották ki. 
 	Tele volt arany egyfontosokkal. Tommy megszámolta. 
 	– Kétszáz aranyfont. Bontsd ki a csomagot! 
 	A 
 	selymet 
 	szétterítve 
 	precízen 
 	összehajtogatott
 	bankjegyekre bukkantak. Pontosan húszezer font hevert előttük. 
 	– Tyűha! Nagy szerencséje Monicának, hogy mi tisztességesek vagyunk! Mi van abban a szalvétában? 
 	Tuppence széthajtogatta, s mesterien megmunkált gyöngysort vett ki belőle. 
 	– Nem értek az ékszerekhez, de biztos, hogy ezek a gyöngyök legalább ötezer fontot érnek. Nézd, milyen nagyok! 
 	– Ó, Tommy, hát nem csodálatos! Monica most már nyugodtan férjhez mehet ahhoz a szegény fiatalemberhez, és boldogan élhetnek, mint én. 
 	– Ez igazán szép tőled, Tuppence. Tehát boldog vagy velem? 
 	– Igen. De az igazat megval va, nem ezt akartam mondani. 
 	Csak úgy kicsúszott a számon. 
 	– Ha igazán szeretsz, elárulnál valamit? 
 	
 	– Már megint valami turpisságra készülsz. De... nos... üsse kő. 
 	– Honnan tudtad, hogy Monica lelkész lánya? 
 	– Csaltam egy kicsit – nevetett Tuppence. – A nevét abból a levélből tudtam meg, amiben bejelentette magát. 
 	Valamikor egy Mr. Deane volt apám plébánosa. Volt egy nálam négy-öt évvel fiatalabb Monica nevű kislánya. 
 	Pusztán következtettem. 
 	– Szégyentelen nőszemély! 
 	TIZENÖTÖDIK FEJEZET
 	A NAGYKÖVET CSIZMÁJA
 	Tuppence egy levelet dugott Tommy orra alá. Férje szemöldöke összeszaladt a csodálkozástól. 
 	– Randolph Wilmott, az amerikai nagykövet. Vajon mit akar? 
 	– Holnap tizenegykor megtudjuk. 
 	Másnap a jelentős személyiség percre pontosan érkezett. 
 	Némi torokköszölülés után – a maga jel egzetes módján –
 	beszélni kezdett. 
 	– Önt keresem... ha nem csalódom, ugye Mr. Blunt-hoz van szerencsém? 
 	– Természetesen. Mr. Blunt vagyok, az iroda vezetője. 
 	– Nagyszerű! Mindig célravezető azonnal a főnökkel kezdeni. Nos, ami a jövetelem célját il eti, Mr. Blunt, ez az ügy kihozott a sodromból. Semmi olyan nincs benne, ami miatt a Scotland Yardhoz kel ene fordulnom, senkinek nem esett baja, s az egész minden bizonnyal puszta tévedés. 
 	Mégis, fel nem foghatom, hogyan történhetett. Semmi esetre sem kiriminalisztikai eset, ennek el enére szeretnék a végére járni. Beteggé tesz, ha nem láthatom át egy ügynek a „hogyanjait" és „miértjeit". 
 	– Tökéletesen egyetértek – helyeselt Tommy. 
 	Mr. Wilmott folytatta. Lassan beszélt, s kitért minden apró-
 	cseprő részletre. Végül Tommynak sikerült félbeszakítania, és magához ragadnia a társalgás fonalát. 
 	– A helyzet tehát a következő – foglalta össze az elhangzottakat. – Ön a múlt héten érkezett a Nomadic óceánjárón. Valamiképp a tengerészzsákja elcserélődött egy Mr. Ralph Westerham nevű úriemberével, akinek monogramja azonos az önével. Ön az övét vitte el, ő pedig a magáét. Mr. Westerham rögvest felfedezte a tévedést. Az ön zsákját visszaküldte a követségre, és kérte a sajátját. 
 	Jól értelmeztem az eddigieket? 
 	– Pontosan így történt. A két holmi bizonyára teljesen egyforma, mindkettőn az R. W. monogrammal. így tehát a tévedés teljességgel érthető. Én magam észre sem vettem a cserét, míg az inasom meg nem említette, hogy az általam 
 	nagyrabecsült 
 	Mr. 
 	Westerham 
 	szenátor
 	visszaküldte a tengerészzsákomat. 
 	– Akkor nem... 
 	– Mindjárt megérti. Ez csak a történet eleje. Tegnap véletlenül összefutottam a szenátorral, s tréfálkozva megemlítettem 
 	neki 
 	a 
 	cserét. 
 	Legnagyobb
 	meglepetésemre azt sem tudta, miről van szó. Mikor elmondtam neki, egyértelműen tagadta a dolgot, azt ál ítva, nem is volt ilyen csomagja. 
 	– Különös história! 
 	– Valóban az. Se füle, se farka. Hiszen ha valaki el akarta lopni, könnyedén megtehette volna. Mi szükség volt akkor erre a hercehurcára? És nem is lopták el: visszaküldték! 
 	Vagy ha véletlenül elcserélték, miért használták fel a szenátor nevét? Ezt az őrültséget! De a kíváncsiságom nem hagy nyugodni, ezért szeretnék utánajárni. Remélem, nem túlságosan triviális ügy ez az önök számára. 
 	– Ó, nem, dehogy! Roppant érdekesnek látszik, s első
 	pil antásra bizony eléggé zavarbaejtő. Nézzük először is, mi lehetett a csere oka? Ha egyáltalán cseréről van szó. Ön szerint tehát semmi nem hiányzott a zsákból, mikor visszakapta? 
 	– Az inasom ezt ál ítja. Ő jobban tudja. 
 	– Mi volt benne, ha szabad kérdeznem? 
 	– Főleg csizmák. 
 	– Csizmák – ismételte Tommy kedvszegetten. 
 	– Igen. Ostobán hangzik, igaz? 
 	– Már megbocsásson, de nem volt esetleg a bélésbe varrva, netán a sarkába csavarozva titkos irat vagy valami ilyesmi? 
 	A nagykövetet mulattatta a kérdés. 
 	– Kedves Mr. Blunt, az én ismereteim szerint a diplomácia már túljutott ezeken a fortélyokon. 
 	– Csupán egy ötlet volt – mentegetőzött Tommy, de ő is mosolygott. – Tudja, Mr. Wilmott, elsősorban valami indítékra lenne szükségünk. Ha szabad kérdeznem, ki hozta vissza a tengerészzsákját? 
 	– Feltehetően Westerham egyik szolgálója. Az inasom semmi szokatlant nem vett észre rajta. Ál ítása szerint teljesen hétköznapi figura volt. 
 	– Kicsomagolták az ön zsákját? 
 	– Nem hinném. Bizonyára úgyis beszélni akar az inasommal, Mr. Blunt. Ő többet tud mondani a dologról, mint én. 
 	– Azt hiszem, valóban ez lesz a legjobb megoldás, Mr. 
 	
 	Wilmott. 
 	A nagykövet néhány sort firkantott a névkártyájára és átnyújtotta Tommynak. 
 	– Felteszem, inkább a követségen hal gatná ki, ám ha akarja, ideküldöm. Richardsnak hívják. 
 	– Nem, köszönöm, Mr. Wilmott. Felkeresem a követségen. 
 	– Úristen, elkésem! – kiáltotta a vendég az órájára pil antva és fel ált. – Viszontlátásra Mr. Blunt. Önre bízom az ügyet –
 	mondta búcsúzóul és elsietett. 
 	Tommy Tuppence-ra nézett, aki szerepéhez hűen mindeddig szorgalmasan jegyzetelt. 
 	– Nos, mit szólsz hozzá, édes öregem? Szerinted van valami értelme ennek az egésznek? 
 	– Egyáltalán semmi – nevetett Tuppence. 
 	– Hál ez is egy kiindulópont! Minden bizonnyal valami komoly dolog rejtőzik a háttérben, ahogy azt a nagy Sherlock is nem egyszer bebizonyította. 
 	– Gondolod? 
 	– Már miért ne? 
 	– Valahogy a csizma nem il ik a képbe – rázta fejét az asszony. – Hibás az egész. Kinek kel ene más ember csizmája? Bolondság. 
 	– Talán nem jó zsákot emeltek el? 
 	– Az meglehet. De hát diplomáciai iratokat nem szoktak ilyen helyen tárolni! És egy nagykövettel kapcsolatban papírokon kívül mi másra gondolhat az ember? 
 	– Lábnyomok – mormolta eltűnődve Tommy. – Esetleg nem Wilmott lábnyomát használták fel valamire? 
 	Tuppence mérlegelte a kérdést, majd határozottan nemet intett. 
 	– Hát ez elég merész feltételezés. Szerintem a csizmáknak semmi közük az ügyhöz. 
 	– Nos – sóhajtott Tommy -, a következő lépés: Richards. 
 	Talán ő tud mondani valamit. 
 	A nagykövet névkártyáját felmutatva Tommy minden akadály nélkül bejutott a követségre, ahol egy sápadt, tisztelettudó, halk hangú fiatalember jelentkezett nála. 
 	– Én vagyok Richards, uram, Mr. Wilmott inasa. Találkozni kívánt velem. 
 	– Igen, Richards. A tengerészzsák-ügyben szeretnék néhány kérdést feltenni. 
 	– Tudom, uram. Mr. Wilmott nagyon izgatott lett az eset miatt. Ma sem értem, miért, hiszen nem esett kár semmiben. Én történetesen Westerham szenátor inasától értesültem a dologról. Ő hozta vissza az úr zsákját. Bár az is meglehet: én cseréltem fel őket. 
 	
 	– Hogy nézett ki az az ember? 
 	– Középkorú, szürkülő hajú. Jól képzett, becsületes arcú. 
 	Mint megtudtam, Westerham szenátor inasa. Itt hagyta Mr. 
 	Wilmott zsákját és elvitte a másikat. 
 	– Ki volt bontva? 
 	– Melyik, uram? 
 	– Nos... mindkettő. Lássuk először Mr. Wilmottét. 
 	– Nem volt, uram. Éppen úgy találtam, ahogy összeszíjaztam a hajón. Gondolom, az úriember – akárki is az il ető – éppen csak kinyitotta, és azonnal rájött, hogy nem az övé. Erre rögvest vissza is zárta. 
 	– Semmi nem hiányzott: Gondolkozzon! Lehet az akármilyen apróság is. 
 	– Nem hinném, uram. Azaz egészen biztos vagyok benne. 
 	– És a másik? 
 	– Éppen akkor kezdtem kicsomagolni, mikor a szenátor úr inasa megérkezett. Még csak a szíjakat csatoltam ki. 
 	– Kinyitották egyáltalán? 
 	– Csupán belepil antottunk, hogy ezúttal ne történjen tévedés. Az inas azt mondta: rendben, beszíjazta és elvitte. 
 	– Mit látott benne? Abban is csizmákat? 
 	– Nem uram. Azt hiszem, főleg tisztálkodószereket tartalmazott. Egy doboz fürdősó, borotva, számos törölköző
 	meg ilyesmi... 
 	– A hajón soha nem vett észre senkit, aki a gazdája holmija körül ólálkodott volna? – terelte más irányba a beszélgetést Tommy. 
 	– Ó, nem uram. 
 	– Semmi gyanúsat nem észlelt? – folytatta, de érezte a kérdés sutaságát. – Csak tudnám, mire akarok ezzel kilyukadni? – morfondírozott magában. – „Semmi gyanús..." csupán szavak. 
 	Az inas azonban meditált. 
 	– Most, hogy visszaemlékszem... 
 	– Igen? Eszébe jutott valami? – kapott a szón Tommy. 
 	– Nem hinném, hogy bármi köze is lehetne a dologhoz, de utazott a hajón egy fiatal hölgy. 
 	– Mit csinált? 
 	– Rosszul lett, uram. Nagyon csinos volt és fiatal. Miss Eileen O'Harának hívták. Karcsú, középmagas, fekete hajú. 
 	Külföldinek néztem. 
 	– Igen? – sürgette Tommy egyre növekvő kíváncsisággal. 
 	– Ahogy mondtam, rosszul lett. Éppen Mr. Wilmott kabinja előtt. Megkért, hogy hívjam oda az orvost. Betámogattam a kabinba a kanapéhoz, és elrohantam az orvosért. Vele együtt mentünk vissza, de a hölgy akkorra már jobban érezte magát. 
 	– Aha! 
 	– Csak nem gondolja, uram... 
 	– Igazán nem tudom, mire gondoljak – hangzott a semmitmondó felelet. – Ez a Miss O'Hara egyedül utazott? 
 	– Igen, azt hiszem, uram. 
 	– Azóta nem látta? 
 	– Nem, uram. 
 	– Nos, talán ennyi elég is lesz. Köszönöm, Richards. 
 	– Én köszönöm, uram. 
 	Visszatérve az irodába Tommy részletesen beszámolt beszélgetésükről Tuppence-nak. Az asszony figyelmesen hal gatta. Egyszer sem vágott közbe. 
 	– Nos, mi a véleményed? 
 	– Ugyan, öregem, hirtelen rosszul étet mindig lehet produkálni. És Eileen meg O'Hara is egyszerre. 
 	Túlságosan is ír, nem gondolod? 
 	– Legalább van valami nyom, amin elindulhatunk. Tudod, mit fogok csinálni, Tuppence? Hirdetek. 
 	– Mit? 
 	– Ki tud róla? Egy Miss Eileen O'Hara, aki ezen és ezen a napon a Nomadicon utazott. Ha valóságos személy, ő fog felkeresni bennünket, vagy esetleg valaki felvilágosítást tud adni róla. Jobb ötletem sajnos nincs. 
 	– Ezzel viszont el is riaszthatod. 
 	– Hát, kockázat mindenben van. 
 	– Mi a csuda lehet ez az egész? Egyszerűen fel nem foghatom – töprengett Tuppence. – Ha mindössze néhány órára szerezték meg azt a tengerészzsákot és máris visszaküldték... mit kezdhettek vele? Talán mégis iratokat kerestek, amiről másolatot lehet készíteni. Mr. Wilmott azonban esküszik: semmi ilyesmit nem tartott a zsákban. 
 	Tommy elgondolkodva nézett Tuppence-re. 
 	– Lehet, hogy igazad van. Mindenesetre adtál egy ötletet. 
 	Eltelt két nap, s nem történt semmi. •
 	Tuppence ebédelt, csak Tommy maradt az irodában. 
 	Éppen tapasztalatokat gyűjtött egy, a közelmúltban kiadott detektívregényből. 
 	Az ajtó kitárult, s Albert szertartásosan pózolva bejelentette a látogatót. 
 	– Egy fiatal hölgy keresi, uram, Miss Cicely March. A kisasszony az újsághirdetés miatt jött. 
 	– Azonnal vezesd be – dörrent rá Tommy az asztalfiókba hajítva a könyvet. 
 	A következő percben Albert bekísérte a hölgyet. 
 	Tommynak csak annyi ideje maradt, hogy megál apítsa: a látogató szőke és feltűnően csinos, amikor az ajtó -amit Albert alig csukott be maga után – kivágódott. Festői figura ál t a küszöbön: testes, sötétbőrű, latinos arcú férfi, csiricsáré ruhában, lángvörös nyakkendőben. Majd szétvetette a düh. Kezében pisztoly... 
 	– Hát ez az irodája, Mr. Minden-lében-kanál Blunt! –
 	Hibátlan angolsággal beszélt. Hangján átsütött az indulat. –
 	Kezeket fel vagy lövök! 
 	A fenyegetés valóságosnak tűnt. Tommy nem tehetett mást, mint engedelmesen feltartotta a karját. A lány, aki félelmében a falhoz lapult, rémülten felkiáltott. 
 	– A kisasszony pedig velem jön – folytatta el entmondást nem tűrő hangon az ismeretlen. – Igen, drágám. Nem ismerjük egymást, de ez most nem számít. Nem hagyom, hogy egy ilyen kis béka keresztülhúzza a számításaimat. 
 	Emlékszem, mintha láttam volna az utasok között a hajón. 
 	Olyasmibe akarja ütni az orrát, ami nem magára tartozik. 
 	Kedvesem, ön nem fog semmit kifecsegni. Nagyon ügyes húzás lehetett volna ez a mi tisztelt Mr. Bluntunk részéről. 
 	De szokásom szerint most is szemmel tartottam a hirdetéseket. 
 	– Igazán szórakoztató – vetett közbe Tommy. – Nem folytatná? 
 	– Szemtelenkedéssel nem segít magán... Blunt. Mától kezdve megbélyegzett ember. Hagyja abba a nyomozást, s mi sem zaklatjuk többé. Különben az Úr legyen irgalmas magához! Hamar elintézzük azokat, akik az utunkba ál nak. 
 	Tommy nem válaszolt. A látogató mögé meredt, mintha kísértetet látna. 
 	A 
 	látvány 
 	azonban 
 	minden 
 	kísértetnél 
 	nagyobb
 	nyugtalansággal töltötte el. Mindeddig úgy gondolt Albertra, mint mel ékszereplőre, aki pusztán gyalog a játszmában. 
 	Azt is biztosra vette, hogy a váratlan betolakodó leütötte. 
 	Albert azonban valami isteni csoda folytán elkerülte az idegen figyelmét. Ám ahelyett, hogy – jó angol szokás szerint – rendőrért futott volna, magánakcióba kezdett. 
 	Hangtalanul az ajtóhoz osont, kezében feltekert kötél. 
 	Figyelmeztető kiáltás szakadt ki Tommy száján, de már elkésett vele. Lelkesedéstől fűtve a hűséges Albert meglengette a kötelet, áthurkolta vele a férfi karját, és a földre rántotta. 
 	A pisztoly eldördült. A golyó Tommy füle mel ett süvített el, s a falba fúródott. 
 	– Elkaptuk, uram! – uj ongott Albert. – Meglasszóztam! 
 	Nem hiába gyakoroltam annyit szabadidőmben. Nem segítene? Alig bírok vele. 
 	
 	Tommy nem késlekedett híve segítségére sietni, ám magában megesküdött arra, hogy Albertnek többé nem lesz szabadideje. 
 	– Ostoba fajankó! Miért nem rendőrt hívtál? Hála kisded játékodnak, majdnem keresztül őtte a fejem! Tyhű! Egy hajszálon múlt! 
 	– A legjobbkor lasszóztam meg! – A fiú lelkesedése töretlennek bizonyult. – Az valami csoda, amit azok a fickók művelnek a prérin, uram. 
 	– Biztosan igazad van, csakhogy mi nem a prérin vagyunk. 
 	Történetesen éppen egy nagyon civilizált városban. És most, drága uram – fordult a leterített el enséghez -, mit is kezdjünk magával? 
 	Idegen nyelven rázúdított káromkodás volt a válasz. 
 	– Bár egy szavát sem értem, van egy sanda gyanúm, mi szerint olyanokat mond, amit hölgyek jelenlétében nem igazán il endő. Megbocsát neki, Miss... sajnos ebben a felhajtásban teljesem kiment a neve a fejemből. 
 	– March – segítette ki a lány. Még mindig sápadozott, reszketett, de azért előmerészkedett a sarokból, megál t Tommy mel ett, és lenézett a földön heverő alakra. – Mit akar csinálni vele? 
 	– Rendőrt hozok – mondta Tommy, majd felnézett és észrevette, hogy a lány alig észrevehetően nemet int a fejével. Elértette a célzást. 
 	– Most az egyszer elengedjük. így legalább megszerzem magamnak az örömöt, hogy saját lábammal rúgom ki –
 	talán ezzel sikerül némi jómodorra tanítani. 
 	Kicsomózta a kötelet, lábra ál ította az idegent, és sebesen tuszkolta kifelé. Éles kiáltás hal atszott, aztán tompa puffanás. Tommy felhevültén, ám mosolyogva jött vissza. 
 	A lány tágra nyílt szemekkel nézte. 
 	– Meg... megsérült? 
 	– Remélem. Bár ezek a digók megtanulták, hogyan kel kiabálni, még mielőtt a hajuk szála meggörbült volna... így nem lehetek biztos benne. Talán akkor folytathatnánk is félbeszakított beszélgetésünket. Nem hinném, hogy újra zavarnának bennünket. 
 	– Mindenesetre készenlétben tartom a lasszót – ajánlkozott Albert. 
 	– Tedd el! – utasította Tommy el entmondást nem tűrő
 	hangon. 
 	Követte a lányt az irodába, és leült az íróasztalhoz, míg az a szemben lévő széken foglalt helyet. 
 	– Nem is tudom, hol kezdjem – szólalt meg Miss March. –
 	Ahogy az a férfi is említette, valóban a Nomandicon utaztam. A hölgy, aki után érdeklődik. Miss O'Hara szintén a hajón tartózkodott. 
 	– Pontosan. Ezt azonban már eddig is sejtettük. Önnek ennél többet kel tudnia, különben ez a szimpatikus úriember nem tört volna ilyen lelkesen az életünkre. 
 	– Mindent elmondok. Az amerikai nagykövet szintén a hajón utazott. Egy nap a kabinja mel ett mentem el, amikor megláttam odabent ezt a nőt. Olyan szokatlan dolgot művelt, amitől óhatatlanul megtorpantam, s csak bámulni tudtam. Férficsizmát tartott a kezében. 
 	– Csizmát? – kiáltott fel Tommy izgatottan. – Elnézést, Miss March, folytassa kérem! 
 	– Egy aprócska ol óval éppen a bélését fejtette fel. Aztán mintha beledugott volna valamit. Ekkor azonban az orvos és egy másik férfi közeledett a folyosón. A nő abban a pil anatban letette a csizmát, a kanapéra hanyatlott, és nagyokat sóhajtozott. Figyeltem tovább, s abból, amit mondott, rájöttem: nem egyenes úton jár. Ugyanis amikor megpil antottam, még makkegészségesnek látszott, ám az orvos megérkezésekor roskadtan panaszkodott. 
 	– És aztán? 
 	– Nem szívesen mondom el, mi történt ezután. Nagyon... 
 	kíváncsi lettem. És minden bizonnyal az ostoba könyvek is belejátszottak, de az jutott eszembe, hátha bombát, mérgezett tűt vagy valami ilyesmit dugott Mr. Wilmott csizmájába. Tudom, nevetségesen hangzik, de akkor így gondoltam. Legközelebb tehát besurrantam az üres kabinba, és megvizsgáltam a csizmát. Egy darabka papírt találtam 
 	benne. A 
 	kezemben 
 	volt 
 	már, 
 	amikor
 	meghal ottam, a hajópincér lépteit. Gyorsan kiosontam, még mielőtt észrevett volna. A kabinomba érve aztán alaposan megnéztem. Mr. Blunt, nem volt rajta más, csupán néhány bibliai idézet. 
 	– Bibliai idézetek? – rökönyödött meg Tommy. 
 	– Legalábbis akkor azt hittem. Nem értettem az egészet. 
 	Már valami val ási mániára gondoltam. Mindenesetre nem tartottam 
 	fontosnak. 
 	Úgy 
 	véltem, 
 	nem 
 	érdemes
 	megkockáztatni, hogy visszavigyem. Eltette, s nem is gondoltam rá többet. Tegnap estig. Ekkor ugyanis –
 	akárcsak más estéken – papírcsónakot akartam csinálni az unokaöcsémnek. Ez a papiros került a kezembe. Mikor a vízre tettem, s a papír átnedvesedett, különös minta formálódott ki rajta. Gyorsan kikaptam és széthajtogattam. 
 	A víz felfedte a titkos üzenetet: egy rajzot, ami mintha kikötőt ábrázolt volna. Aztán ma reggel olvastam az ön hirdetését. 
 	
 	Tommy izgatottan pattant fel. 
 	– De hisz ez roppant fontos! Most már mindent értek. A rajz feltehetően valamelyik kikötő védelmi erődítményeiről készült. Az a nő lophatta el. Attól félt, követik, ezért nem merte a saját csomagjai között hagyni, hanem kiszemelte ezt a rejtekhelyet. Később megszerezte a zsákot, de a papírt nem találta a helyén. Miss March, elhozta magával ezt a rajzot? 
 	A lány nemet intett. 
 	– A munkahelyemen hagytam. Van egy szépségszalonom a Bond Streeten. A New York-i „Cyclamen" kozmetikai cég ügynöke vagyok. Ezért is utaztam most ide. A rajzot betettem a széfbe, mielőtt elindultam önhöz. Nem kel ene a Scotland Yardot értesítenünk? 
 	– De bizony. 
 	– Akkor most menjünk az üzletbe, onnan meg egyenesen a rendőrségre. 
 	– Nagyon elfoglalt vagyok ma délután – keresett kifogást Tommy, felvéve hivatali modorát, s az óráját nézegette. –
 	London 
 	püspökével 
 	van 
 	konzultációm. 
 	Roppant
 	érdekfeszítő probléma... 
 	– Ebben az esetben – szakította félbe Miss March –
 	megyek egyedül. 
 	Tommy csil apítóan emelte fel a kezét. 
 	– Éppen azt akartam mondani, hogy a püspök várhat. 
 	Hagyok néhány sort Albertnél. Meggyőződésem, Miss March, hogy amíg a papír nincs a Yardon, ön életveszélyben van. 
 	– Gondolja? – nézett Tommyra kétkedve a lám
 	– Nem gondolom; biztos vagyok benne. Egy pil anat. – A jegyzettömbre firkantott néhány sort, letépte a lapot és összehajtogatta. 
 	Felvette kalapját, sétabotját, s már indult is kifelé. A külső
 	irodában jelentőségteljes mozdulattal adta oda Albertnek az üzentet. 
 	– Mondd meg a kegyelmes úrnak, hogy sürgős esethez hívtak. Az utasításaim Miss Robinsonnak. 
 	– Értettem, uram. – S Albert is hozzátette a magáét: -És a hercegnő gyöngyei? 
 	– Ráér? – legyintett bosszúsan Tommy. 
 	A lépcsőházban találkoztak a felfelé tartó Tuppence-szal. 
 	– Elkésett, mint mindig, Miss Robinson – vetette oda Tommy. – Sürgős dolgom akadt. 
 	Tuppence 
 	megrökönyödve 
 	bámult 
 	utánuk. 
 	Aztán
 	összeráncolt homlokkal felment az irodába. 
 	Ahogy az utcára léptek, egy taxi ál t meg mel ettük. Tommy úgy döntött, nem veszi igénybe. 
 	– Tud gyalogolni, Miss March? – kérdezte komolyan. 
 	– Igen, miért? Nem megyünk inkább taxival? Sokkal gyorsabb. 
 	– Talán nem vette észre. A taxis épp az előbb utasított el egy fuvart valamivel lej ebb az utcán. Ránk várt. El enségei résen ál nak. Ha egyetért, jobb, ha gyalog megyünk a Bond Streetig. A forgalmas utcán nem mernek próbálkozni. 
 	– Hát jó – egyezett bele a lány, bár kételkedve ingatta a fejét. 
 	Az utcákon rengeteg ember járt-kelt, nehezen jutottak előre. 
 	Tommy fürkész tekintete egyre a tömeget pásztázta, bár eddig semmi gyanúsat nem észlelt. 
 	– De hisz maga szörnyen néz ki – mondta váratlanul, szánakozó hangon. – Halálra ijesztette az a férfi. Menjünk be ide, és igyunk egy jó erős kávét. Jót tenne egy korty brandy is. 
 	A lány erőtlen mosol yal rázta meg a fejét. 
 	– Akkor legyen csak kávé – módosította az ajánlatot Tommy. Elüldögéltek egy ideig a kávézóban, majd újra felkerekedtek. 
 	– Azt hiszem, sikerült leráznunk őket – bizakodott Tommy többször is hátrafelé tekintgetve. 
 	A Cyclamen Ltd. kicsi üzlet volt a Bond Streeten. 
 	Kirakatában taft leplek, arckrémek és szappanok díszelegtek. 
 	Cicely March belépett a nagyon ízlésesen berendezett szalonba. Tommy a nyomában. Bal felől üvegpult, rajta piperecikkek. A pult mögött középkorú, galambszürke hajú, hozzáértéssel kifestett nő ál t. Apró fejbiccentéssel nyugtázta Cicely March megjelenését, aztán tovább csevegett a vevővel, egy magas, fekete hajú nővel. 
 	A vásárló háttal ál t nekik, így nem láthatták az arcát. Lassú, nehézkes angolsággal beszélt. Jobbra kanapé, két szék, asztal, rajta újságok. Két férfi üldögélt ott, szemmel láthatóan unatkozó, feleségüket váró férjek. 
 	Cicely March egyenesen az üzlet túlsó felén látható ajtóhoz sietett. Kinyitotta, s várta, hogy Tommy kövesse. Tommy már majdnem odaért, amikor a vevő felkiáltott: „Nicsak, egy ismerős!" Utánasietett, és betette a lábát az ajtórésbe. 
 	Ebben a pil anatban a két férfi is felál t. Az egyik a vevő
 	után ment, a másik az eladóhoz lépett, és a száját befogva belefojtotta a kiáltást. 
 	Időközben az ajtó mögött egymást követték az események. 
 	Amint Tommy belépett, zsákot húztak a fejére, és émelyítő
 	szag csapta meg az orrát. Egy nő kiáltását hal otta, s egy pil anat múlva már le is rántották róla a kel emetlen homit. 
 	Tommy köhögött, és nagyokat pislogott, míg felfogta, mit lát. Az iroda egyik sarkában a már ismerős, erőszakos idegen, akinek az előbb látott unatkozó arcú „férjek" egyike éppen most kattintottá csuklójára a bilincset. Előtte pedig Cicely March próbálkozott kétségbeesetten szabadulni a vevő erős szorításából. A küzdelem hevében utóbbinak leesett a parókája, s Tommy Tuppence jól ismert arcát vélte felfedezni benne. 
 	– Jól van, Tuppence – dicsérte szabadítóját. – Hadd segítsek. Én letenném a fegyvert a maga helyében, Miss O'Hara... vagy hívjam inkább Miss Marchnak? 
 	– Ez itt Grace felügyelő, Tommy. Ahogy az üzenetedet elolvastam, a Yardra telefonáltam. A felügyelő és társa már itt vártak az üzlet előtt. 
 	– Remek fogás – szólalt meg a detektív foglyára mutatva. –
 	Már régóta nyakon akarjuk csípni. De erre a kis boltra egy percig sem gondoltunk. Úgy hittük, valóban il atszerüzlet. 
 	– Tudja, nagyon elővigyázatosnak kel ett lennünk –
 	magyarázta Tommy. – Miért volt szükség ilyen rövid időre a nagykövet zsákjára? Én megfordítva tettem fel a kérdést. 
 	Tegyük fel: nem is az a poggyász volt a fontos, hanem a másik. Azt akarták, hogy néhány órára a másik legyen a nagykövet tulajdonában. Micsoda ötlet! Diplomáciai csomagokat ugyanis nem vizsgálnak át a vámnál. De mit csempésztek be: Csakis valami kis méretű dolgot. Azonnal kábítószerre gyanakodtam. 
 	Aztán az az aranyos színjáték az irodámban! Félre akartak vezetni, vagy ha ez nem megy, eltenni láb alól. Ám e bájos hölgy szemében rémület vil ant fel Albert lasszós hadművelete láttán. Ez pedig egyáltalán nem il et a szerepéhez. Az idegen támadására azért volt szükség, hogy meggyőzőbb legyen a lány meséje. Úgy gondolták, így vakon hiszek majd neki. 
 	Én pedig szépen eljátszottam a naiv kopó szerepét, aki beveszi az ő képtelen históriáját. Hagytam magam idecsalni, de előtte Tuppence-nak leírtam, mit csináljon. 
 	Minden 
 	lehetséges 
 	módon 
 	késleltettem 
 	az
 	ideérkezésünket, hogy maguknak elég idejük maradjon. 
 	Cicely March arca meg se rezdült. 
 	– Maga megőrült. Csak nem hiszi, hogy itt talál valamit? 
 	– Richards egy doboz fürdősót látott abban a tengerészzsákban, ezért talán kezdjük a fürdősóknál, hm... 
 	mit gondol, felügyelő?. 
 	– Jó ötletnek tűnik, uram. 
 	Felkapta az egyik halvány rózsaszín dobozt, és tartalmát az asztalra borította. A lány felnevetett. 
 	– Valódi? Karbonsó, semmi más? – csodálkozott Tommy. 
 	– Nézzük meg a széfben! – javasolta Tuppence. 
 	A faliszéf a sarokban volt, kulcsa a zárban. Tommy kinyitotta, és elégedett kiáltást hal atott. A páncélszekrény hátlapja terjedelmes fülkét takart, amely telis-tele volt ugyanolyan elegánsan csomagolt fürdősó-dobozokkal. 
 	Tommy kivett egyet, és felemelte a fedelét. Felül ugyanolyan rózsaszín kristályszemcsék látszottak, alatta azonban finom, hófehér por. 
 	A felügyelő felkiáltott. 
 	– Megtalálta, uram! Tíz az egyhez, hogy kokain. Sejtésünk beigazolódott. Régóta gyanítottuk, hogy itt a környéken elosztóhelynek kel lennie, de képtelenek voltunk rátalálni. 
 	Ez aztán a sikeres akció! 
 	– Inkább győzelem. A mi győzelmünk, Tuppence! – mondta már az utcán Tommy. – Milyen jó, ha felesége van az embernek. A te kitartó nevelésednek köszönhetően felismerem a hidrogénezett hajat. Most már csak eredeti szőke haj al lehet behúzni a csőbe. 
 	TIZENHATODIK FEJEZET
 	NO. 16. 
 	Tommy és Tuppence a Főnök irodájában ücsörgött. –
 	Eddig igazán sikeresen tevékenykedtek. Önöknek köszönhetően öt veszélyes ügynököt sikerült elkapnunk. 
 	Sok értékes információt húztunk ki belőlük. Időközben megbízható 
 	forrásokból 
 	azt 
 	is 
 	megtudtuk, 
 	hogy
 	Moszkvában 
 	igencsak 
 	nagy 
 	a 
 	riadalom. 
 	Sajnos, 
 	valószínűleg kiderítették a Blunt-féle ügynökség körül történteket. Kiszagolták, mit tervezőnk, s így hiábavalónak bizonyult a jól előkészített álcázás. 
 	– Előbb-utóbb biztosan rájöttek volna, uram – mondta Tommy. 
 	– Igen, erre lehetett számítani. Én Mrs. Tommy miatt aggódom. 
 	– Tudok rá vigyázni, uram – ál ította Tommy Tuppence-szal egyszerre, aki meglehetős magabiztossággal ugyanezt ál ította: „Tudok én vigyázni magamra." 
 	– Hm – hümmögött Mr. Carter. – Hát, önbizalomhiányban nem szenvednek, az már bizonyos. Sértetlenségük – akár eszüknek, akár szerencséjüknek tudható be – tény. Nem szólhatok semmit. Azt azért ne feledjék: a szerencse forgandó. Nem akarok vitatkozni: felesleges. Mrs. Tommyt úgysem lehetne rávenni, hogy egy-két hétre vonja ki magát a forgalomból. 
 	Tuppence energikusan rázta a fejét. 
 	
 	– Hát akkor a legtöbbet azzal segítek, ha elmondok mindent, amit csak megtudtunk. Hírszerzőink szerint különleges ügynök indult el Moszkvából. Nem tudjuk, milyen nevet használ, sem azt, mikor érkezik. De azért nem ismeretlen a fickó. Sok bajt okozott nekünk a háború alatt. 
 	Mindenütt megél, mindenütt otthonosan mozog, s mindig ott bukkan fel, ahol legkevésbé számítanak rá. Orosznak született, de tökéletesen beszél még legalább hat nyelven. 
 	Azonkívül, mesterien tudja maszkírozni az arcát, változtatni az alakját. És roppant dörzsölt. Ő találta ki a No. 16-os titkosírásrendszert is. 
 	Mikor és hogyan bukkan fel – nem tudom. De megjelenik, arra mérget vehetnek. Személyesen nem ismeri az igazi Theodor Bluntot. Úgy gondolom, az irodába megy valamilyen kitalált megbízással, s megpróbálkozik a jelszóval. Először is – mint azt már tudják – a tizenhatos számot említi majd meg. Erre olyan mondat a válasz, amiben szintén ez a szám szerepel. Ezután vélhetően megkérdezi: „Átkelt-e már a Csatornán?" A válasz: „A múlt hónap 13-án voltam Berlinben." Ha jól informálódtunk, mindössze ennyi az egész. Hibátlanul és magabiztosan kel válaszolnia, Tommy, különben elriasztja. Fent kel tartani a látszatot, ha lehet! Akkor is roppant elővigyázatosnek kel maradnia, ha úgy látja, sikerült a bizalmába férkőznie. 
 	Barátunk páratlanul agyafúrt, akár kettős játékot is űzhet... 
 	esetleg jobban, mint maga. Mindenesetre nagyon remélem: sikerül elcsípnünk. 
 	A mai naptól különleges óvintézkedéseket léptettem életbe. Az éj el mikrofont szereltünk fel az irodájában. Egyik emberem a földszinti lakásban minden szót hal . Így mindenről pil anatokon belül értesülök, s megtehetem a szükséges lépéseket az önök biztonsága érdekében. 
 	Egyúttal szemmel tartható ti a fickót is. 
 	Néhány további instrukció után a fiatal pár a lehető
 	leggyorsabban a nyomozóirodába hajtott. 
 	– Későre jár – pil antott az órájára Tommy. – Mindjárt tizenkettő. 
 	Sokáig 
 	bent 
 	voltunk. 
 	Remélem, 
 	nem
 	szalasztottunk el semmilyen izgalmas megbízatást. 
 	– 
 	Mindeddig 
 	egész 
 	jól 
 	boldogultunk. A 
 	minap
 	összegyűjtöttem, sőt pontokba szedtem az eseteinket. 
 	Fényt derítettünk négy elképesztő gyilkosságra, elkaptunk egy pénzhamisító társulatot és egy csempészbandát... 
 	– Tényleg... két gengszterbandát is! – vetette közbe Tommy. – Ennek igazán örülök. Ez már profikra val ! 
 	Tuppence folytatta – uj ain is számolva a felsorolást. 
 	– Egy ékszerrablás, egy kísértet-história, kétszer mer, úsztuk, hogy eltegyenek bennünket láb alól, és hát... 
 	egyszer bolondot csináltunk magunkból. Egészében véve, nem is rossz eredmény. Igazán nagyon okosak vagyunk... 
 	azt hiszem. 
 	– Szerintem egészen biztos vagy benne, nem igaz? 
 	Érzésem szerint azonban néha inkább csak ördögünk volt. 
 	– Ostobaság – fölényeskedett Tuppence. – Minden a kis szürke agysejtektől függ. 
 	– Nos, az én életem egyszer biztos a szerencsén múlt. 
 	Mikor Albert bemutatta cowboytudományát. De úgy beszélsz, mintha mindennek vége lenne! 
 	– így is van! – Tuppence szertartásosan lehalkította hangját. 
 	– Ez az utolsó esetünk. Miután nyakoncsípték a szuperkémet, a nagy detektívek visszavonulnak, és méhészkedésnek, töktermesztésnek szentelik boldog, nyugdíjas éveiket. Mindig így végződik. 
 	– Belefáradtál? 
 	– Igen, azt hiszem. És... a szerencse forgandó, ahogy a tisztelt főnököd is figyelmünkbe ajánlotta. 
 	– Ki beszél itt szerencséről? – idézte az asszonyt Tommy gunyorosan. 
 	Éppen 
 	ekkor 
 	kanyarodtak 
 	a 
 	Nemzetközi
 	Detektívügynökség épülete elé, így Tuppence-nak nem maradt ideje válaszolni. 
 	Albertet természetesen a külső irodában találták, ahol éppen legújabb tudományát tökéletesítette: megpróbálta az orrán egyensúlyozni a vonalzót. 
 	A nagy nyomozó, Mr. Blunt rosszal ó homlokráncolással vonult be a szobájába. Megszabadult a kabátjától, kalapjától, kinyitotta a könyvszekrényt, melyben a
 	„klasszikusok" köteteit tartotta. 
 	– Szűkül a választék – morogta. – Mit is olvassak ma? 
 	Tuppence hangjának szokatlan éle kissé meglepte. 
 	– Tommy, hányadika van ma? 
 	– Lássuk csak... tizedike. Miért? 
 	– Nézz a naptárra. 
 	A falinaptár tizenhatodikát, vasárnapot mutatott. 
 	– Hiszen ma hétfő van! A teringettét, ez különös! Albert, az a figyelmetlen tökfilkó biztosan tői sok lapot tépett le. 
 	– Szerintem nem ő tette – védte a „tökfilkót" Tuppence. –
 	Talán az a legjobb, ha megkérdezzük tőle. 
 	Becitálták Albertet. A fiú váltig esküdözött: ő csak két lapot
 	– a szombatit és a vasárnapit – szakította le. Ál ítása rögvest be is bizonyosodott. Az Albert által letépett lapokat ugyanis a kandal óba hajítva találták, míg a többit annak rendje és módja szerint a papírkosárban. 
 	
 	– Rendszerető és módszeres bűnöző – vonta le a következtetést Tommy. – Ki járt itt ma délelőtt, Albert? 
 	Ügyfél? 
 	– Csak egy, uram. 
 	– Hogy nézett ki a pasas? 
 	– Nő volt, uram. Ápolónő. Sürgősen beszélni akart önnel. 
 	Bekísértem a titkárnői szobába, mert az melegebb. 
 	– Onnan pedig észrevétlenül besurranhatott ide, míg te egyensúlyozó művészetedet tökéletesítetted. Mikor ment el? 
 	– Körülbelül fél órája, uram. Azt mondta, délután visszajön. 
 	Kedves, anyáskodó asszonynak látszott. 
 	– Kedves, anyáskodó... ó! Albert, mars ki! Az inas sértődötten visszavonult. 
 	– Különös kezdet – tűnődött Tommy. – Semmi értelmét nem látom. Figyelmeztetni akart? Remélem, sehová sem dugott bombát. 
 	Miután átkutatta a szobát, leült az íróasztalhoz. 
 	– Mon ami – szólt Tuppence-hoz – nagyon nehéz problémával ál unk szemben. Emlékszel, ugye, a No. 4. 
 	fedőnevű férfira? A Dolomitokban füstöltük ki, bien entendu*4. Minden jel szerint azonban mégsem patkolt el. 
 	Hát persze, ez ugyanaz az ügynök. Ő a négy a négyzeten –
 	azaz a No. 16. Tud követni, barátom? 
 	– Meglepő lenne? Bajszom ugyan nincs, de annál több szürke agysejtem. 
 	– Érzésem szerint ez a kaland Hastings győzelmeként fog bevonulni a történelembe. 
 	– Soha! Képtelenség! Az együgyű barát mindig is együgyű
 	barát marad. Ez a dolgok rendje. Igaz is, mon ami, nem választaná el középen a haját? így oldalra fésülve olyan siralmas és még asszimetrikus is. 
 	Az íróasztalon felberregett a csengő. Tommy visszajelzett, mire a még mindig duzzogó inas belépett egy névjegykártyával a kezében. 
 	4 természetesen
 	– Vladiroffsky herceg – olvasta félhangosan Tommy, jelentőségteljes pil antást váltva feleségével. – Vajon... 
 	Vezesd be, Albert! 
 	Választékosan öltözött, középmagas, harmincöt év körüli férfi jelent meg az ajtóban. Ál át rövidre vágott, szőke szakál keretezte. 
 	– Mr. Blunt? Nagyszerű ajánlásokat kaptam önről. 
 	Elvál alna még egy megbízást a számomra: – kérdezte hibátlan kiejtéssel. 
 	– Ha megtudhatnám, miről van szó...? 
 	
 	– Természetesen. A barátom lányát érinti... tizenhat éves. 
 	Nem szeretnénk botrányba keveredni... bizonyára megérti. 
 	– Drága uram, ügynökségünk tizenhat éve működik sikeresen, minden bizonnyal azért, mert mindig a diszkréciót tartottuk a legfontosabb alapelvünknek. 
 	A másik szeme mintha aprót vil ant volna. De ha így is történt, nyomtalanul elenyészett, s újra rezzenetlen arccal nézett Tommyra. 
 	– Gondolom, tart fenn irodát a Csatorna túlsó oldalán is? 
 	– Ó, hogyne. Ami azt il eti, épp a múlt hónap 13-án voltam Berlinben – felelte minden habozás nélkül. 
 	– Ha így ál a dolog, aligha szükséges folytatnunk a játékot. 
 	A barátom lányát nyugodtan elfelejthetjük. Ön pontosan tudja, ki vagyok... azonkívül, látom, értesítették a jövetelemről. 
 	A falinaptár felé mutatott a fejével. 
 	– így igaz – bólintott Tommy. 
 	– Azért jöttem, hogy utánajárjak, mi folyik itt. Mi történt? 
 	– Árulás – bökte ki Tuppence, aki képtelen volt tovább hal gatni. 
 	Az orosz összevont szemöldökkel nézett rá. 
 	– Á, szóval így ál unk! Sejtésem beigazolódott. Sergius? 
 	– Nem tudjuk biztosan – vágta rá ismét Tuppence szemrebbenés nélkül. 
 	– Nem lepne meg. Önökre nem gyanakszanak? 
 	– Valószínűtlennek tartom. A detektívügynökség kiváló fedőszerv. 
 	Az idegen bólintott. 
 	– Okos. Ennek el enére azt hiszem, mégis jobb, ha nem jövök ide többször. A Blitz hotelben szál tam meg. 
 	Magammal viszem Mariset... Ugye így hívják? 
 	Tuppence bólintott. 
 	– Milyen nevet használ itt? 
 	– Miss Robinson. 
 	– Nagyszerű, Miss Robinson. Tehát elkísér a Blitzbe, és velem ebédel. Háromkor találkozunk a főhadiszál áson. 
 	Világos? 
 	– Tökéletesen – válaszolt Tommy azon tűnődve közben, hogy hol az ördögben lehet az a főhadiszál ás. 
 	Tuppence felál t, belebújt hosszú, fekete, leopárdbőr gal éros kabátjába. Aztán engedelmesen követte a
 	„herceget". Tommy egyedül maradt, érzéseivel viaskodva. 
 	Tegyük fel, nem működik a mikrofon. Mi van, ha a rejtélyes nővér megtalálta és elrontotta? 
 	A telefonhoz lépett, tárcsázott. Pil anatnyi csend után a jól ismert hang szólalt meg. 
 	
 	– Minden rendben. Azonnal jöj ön a Blitzbe! 
 	Öt perccel később Tommy és Mr. Carter a szál oda pálmakertjében találkozott. A főnök magabiztosnak és nyugodtnak látszott. 
 	– Nagyszerűen csinálta! A herceg és a hölgy az étteremben ebédelnek. A két pincér az én emberem. Akár gyanakszik, akár nem
 	– és szinte biztosra veszem, hogy nem – a markunkban van. Két emberem az emeleten tartja szemmel a szobáját, a többiek odakinn ál nak készenlétben. Követik, bárhová is megy. Ne aggódjon a felesége miatt. Vigyázunk rá. 
 	Semmilyen kockázatos dologba nem megyünk bele. 
 	Időről időre megjelent valamelyik embere és jelentést tett a fejleményekről. Először egy pincér, aki a koktélt szolgálta fel, 
 	másodszorra 
 	pedig 
 	egy 
 	elegánsan 
 	öltözött, 
 	kifejezéstelen arcú fiatalember. 
 	– Kijönnek – tudósított Mr. Carter. – Itt maradunk az oszlop mögött, hátha leülnek a kertben, de azt hiszem, inkább felmennek a szobába... Igen, ahogy gondoltam. 
 	Rejtekhelyükről kiválóan láthatták, amint az orosz és Tuppence átmennek a halion, s belépnek a liftbe. 
 	– Mit gondol uram? Úgy értem, egyedül abban a szobában... 
 	– Benn van az egyik emberem – a kanapé mögött. Ne aggódjon, barátom! 
 	Egy pincér lépett hozzájuk. 
 	– Megkaptam a jelzést: elindultak felfelé... de... ne érkeztek meg. Valami baj történhetett, uram. 
 	– Micsoda? – Mr. Carter hitetlenkedve bámult emberére. –
 	A saját szememmel láttam beszál ni őket. Háromnégy perccel ezelőtt. És még nem értek fel...? 
 	Az éppen visszaérkező lifthez sietett, s az egyenruhás liftesfiúhoz fordult. 
 	– Egy szőke szakál as urat és egy fiatal hölgyet vitt fel néhány perccel ezelőtt a második emeletre. 
 	– Nem a másodikra, uram. Az úr a harmadik emeletre kérte. 
 	A főnök bosszúsan felkiáltott, beugrott a lifté, Tommy követte. 
 	– A harmadikra! – dörrent rá a liftesfiúra. 
 	– Egyszerűen nem értem – mormolta maga elé. – Azért pánikra semmi ok. A szál oda minden kijáratát megfigyelés alatt tartjuk, sőt a harmadik emeleten is van emberem, mint mindegyiken. Nincs esélye a fickónak. 
 	A liftajtó kinyílt, kiszál tak, és sietve elindultak a folyósón. 
 	Félúton egy pincérruhás férfiba botlottak. 
 	
 	– Minden rendben, uram. A 318-as szobában vannak. 
 	Carter fel élegzett. 
 	– Hál' istennek. Nincs másik kijárat? 
 	– Ez lakosztály, uram, de csak ez a két ajtó nyílik a folyosóra. Akár a lifthez, akár a lépcsőhöz mennek, el kel menniük előttem. 
 	– Akkor jó. Szóljon le telefonon, s kérdezze meg: ki vette kis a lakosztályt! 
 	A pincér egy-két perc múlva visszajött. 
 	– Mrs. Cortland Van Snyder Detroitból. Mr. Carter gondolkodóba esett. 
 	– Azon tűnődöm... vajon ez a Mrs. Van Snyder a cinkosuk-e vagy... 
 	Befejezetlenül hagyta a mondatot. 
 	– Nem hal ott semmi zajt odabentről? – kérdezte váratlanul. 
 	– Az égvilágon semmit. Az ajtók jól zárnak, így nem is nagyon lehet. 
 	– Itt valami bűzlik. Bemegyünk. Van magánál pótkulcs? 
 	– Természetesen, uram. 
 	– Hívja ide Evanst és Clydeslyt! 
 	Ahogy az erősítés megérkezett, a lakosztályhoz siettek. A pincér a pótkulccsal hangtalanul kinyitotta az ajtót. 
 	Aprócska hal ban találták magukat. Jobbra nyílt a fürdőszoba, előttük a nappali. Megál tak. A bal oldali ajtó mögül halk nyöszörgés hal atszott. Mr. Carter belökte az ajtót. Hálószobába jutottak. A rózsákkal díszített, arannyal átszőtt, cifra ágyterítővel letakart franciaágyon egy nő
 	feküdt. Keze-lába szorosan összekötve, szája felpeckelve. 
 	Szemei kiguvadtak a félelemtől. 
 	Kurta vezényszavak pattogtak. A három férfi sebtében átkutatta a lakosztályt, Tommy és a főnök pedig az asszonyhoz lépett. Carter szeme – míg lehajolt a nő
 	kötelékeit eloldani – végigjárt a szobán. Meghökkenve látta, hogy eltekintve a jónéhány hatalmas utazóládától – a szoba tökéletesen üres. Az orosznak és Tuppencenak sehol semmi nyoma. 
 	A következő percben a pincér jött vissza, s lihegve jelentette: a többi szoba is üres. Tommy az ablakhoz lépett, hogy aztán fejét csóválva vissza is jöj ön. Nem volt erkély. 
 	Csupán kiugrani lehetett volna az utcára. 
 	– Biztosan ebbe a szobába jöttek be? – kérdezte dühösen Carter. 
 	– Biztos. Rajta kívül... – mutatott a pincér az ágyon fekvő
 	alakra. 
 	Carter szabaddá tette végre a nő száját. Bármilyenek is lehettek Mrs. Van Snyder szenvedései, nem akadályozták meg abban, hogy azonnal vissza nem nyerje a hangját. 
 	Mikor a méltatlankodás első hul ámai elültek, Mr. Carter nyugodt hangon megkérdezte:
 	– Ha megkérhetném, mondja el pontosan, mi történt... az elejétől! 
 	– Kártérítést fogok követelni! Hisz ez valóságos merénylet! 
 	Éppen a Kil agrippe-üvegemet kerestem, mikor egy férfi hátulról rám támadt, egy kis üvegcsét dugott az orrom alá, s még mielőtt levegőt vehettem volna, már el is ájultam. 
 	Amikor magamhoz tértem, itt feküdtem összekötözve, és csak a jóisten tudja, mi lett az ékszereimmel. Biztosan mind elvitte. 
 	– Az ékszereinek semmi baja – mondta szárazon Carter. 
 	Megfordult, s felvett valamit a földről. – Itt ál t, amikor megtámadták? 
 	– Körülbelül – bólintott Mrs. Van Snyder. 
 	A 
 	rendőrfelügylő 
 	üvegdarabot 
 	tartott 
 	a 
 	kezében. 
 	Megszagolta, aztán odaadta Tommynak. 
 	– Etil-klorid – mormolta. – Azonnali altatószer. Hatása azonban csak néhány percig tart. Támadójának még itt kel ett lennie a szobában, amikor ön magához tért, Mrs. 
 	Van Snyder. 
 	– Hát nem épp ezt mondtam én is magának? Majd az eszemet vesztettem látva, hogy elmegy, engem meg itt hagy magatehetetlenül. 
 	– Elmegy? – kérdezte élesen Carter. – Merre? 
 	– Arra! – mutatott a szemközti ajtóra. – Egy lány volt vele. 
 	Alig ál t a lábán. Gondolom, ő is kapott ebből az... izéből egy adagot. 
 	Carter kérdőn nézett egyik beosztottjára. 
 	– A szomszédos lakosztályba vezet, uram. Kettős ajtó... azt hittük, zárva van mindkét oldalon. 
 	Mr. 
 	Carter 
 	szemügyre 
 	vette 
 	az 
 	átjárót. 
 	Aztán
 	kiegyenesedett, és ismét az amerikai nőhöz fordult. 
 	– Mrs. Van Snyder – szólt csendesen -, még mindig biztos benne, hogy ezen az ajtón távozott a merénylő? 
 	– Tényleg arra ment ki. Miért kételkedik benne? 
 	– Mert innen van bezárva. 
 	Mrs. Van Snyder megrökönyödött, még a szája is kinyílt a nagy csodálkozástól. 
 	– Ezen az ajtón nem mehetett ki senki, hacsak valaki be nem zárta utána. 
 	A belépő Evans felé fordult. 
 	– Semmi nyomot nem találtak ebben a lakosztályban? 
 	Nincs több ajtó? 
 	– Nincs, uram. Meggyőződtem róla. 
 	
 	Carter újra körülhordozta szemét a szobán. Kinyitotta a nagy akasztós szekrényt, benézett az ágy alá, a kandal óba, a függönyök mögé. Majd – hirtelen ötlettől vezérelve, és mit sem törődve Mrs. Van Snyder hangos tiltakozásával – kinyitotta a nagy utazóládát, s gyorsan átkutatta. 
 	Egyszerre csak Tommy – aki a szomszéd szobába nyíló ajtót vizsgálgatta – váratlanul felkiáltott:
 	– Jöj ön ide, uram! Nézze! Mégis erre mentek. A zár nyelvét olyan ügyesen reszelték át, a tokhoz oly közel, hogy szinte észre sem lehetett venni. Az ajtó azért nem nyílik, mert a másik oldalról van bezárva – magyarázta Tommy. 
 	A következő percben már újra a folyosón voltak. A pincér kulcsával bejutottak a szomszédos, lakatlan szobába. Az innen nyíló átjáró ajtaján ugyanazt tapasztalták, mint a másiknál: a zár elfűrészelve, ugyanúgy bezárva, a kulcs sehol. Tuppence-nak és az orosznak semmi nyoma. 
 	– De hát látnom kel ett volna őket, mikor kijöttek a folyosóra! – védekezett a „pincér". – Esküszöm, nem jött ki egyikük sem. 
 	– Az isten verje meg! – kiabált Tommy. – Nem tűnhettek el úgy, mint szürke szamár a ködben! 
 	Carter visszanyerte önuralmát, éles esze mozgásba lendült. 
 	– Telefonáljon le, nézzenek utána, ki vette ki utoljára ezt a lakosztályt. Azt is tudni akarom, hogy mikor. 
 	A válasz perceken belül megérkezett. 
 	– Egy béna, francia fiatalember, M. Paul de Vareze egy ápolónő kíséretében. Ma reggel jelentkeztek ki – jelentette Evans. 
 	A pincér meglepetten, halálsápadt arccal kiáltott fel. 
 	– A béna fiú... az ápolónő... – dadogta. – Én... a folyosón mentek el mel ettem. Álmomban nem jutott volna eszembe... olyan gyakran láttam őket az elmúlt napokban. 
 	– Biztos benne, hogy ugyanazokat látta? – vonta kérdőre beosztottját újra feldühödve Carter. – Biztos benne, ember? 
 	Jól megfigyelte őket? 
 	A férfi a fejét rázta. 
 	– Most szinte rájuk sem néztem. A másik kettőre vártam, értse meg, a szőke szakál asra és a lányra. 
 	– Hát persze – nyögött fel a főnök. – Éppen erre számítottak. 
 	Tommy döbbenten felkiáltott. Gyors mozdulattal lehajolt és a kanapé alól fekete, kicsire összehajtogatott csomagot húzott elő. Ahogy szétbontotta, Tuppence ruhája, kalapja és egy szőke szakál hul t ki belőle. A fekete holmi a felesége kabátja volt. 
 	
 	– Minden tiszta és világos – ál apította meg keserűen. – Az orosz ördög kicsúszott a kezünk közül, és magával vitte Tuppence-t. Az ápolónő meg a fiú cinkosai voltak. Itt töltöttek két-három napot, hogy a személyzet megszokja a jelenlétüket. A „herceg" az ebédnél megszagolhatta a csapdát, és – előre kidolgozott terv szerint
 	-meglépett. Elhal gattatta az amerikai nőt és Tuppence-t. 
 	Áthozta ide, fiúruhába öltöztette, átmaszkírozta magát, és arcátlanul kisétált. Az álruhákat már korábban elrejthette. 
 	De hogyan vette rá Tuppence-t az együttműködésre? 
 	– Ezzel – mutatta Carter. Apró, csil ogó fémdarabot vett fel a szőnyegről. – Injekcióstű. Elkábította. 
 	– Úristen! – jajdult fel Tommy. – És szépen kisétált vele a szál odából. 
 	– Ez még nem biztos – felelte gyorsan Carter. – Minden kijáratot szemmel tartunk, ne feledje. 
 	– Az ám, csakhogy ki figyel oda egy ápolónőre meg egy nyomorék fiúra! Már régen megléptek! 
 	A 
 	feltételezés 
 	igaznak 
 	bizonyult. 
 	Érdeklődésükre
 	megtudták, hogy a nővér és betege mintegy öt perccel ezelőtt hajtott el taxin. 
 	– Az isten szerelmére, Beresford, szedje össze magát! 
 	Nagyon jól tudja, minden követ megmozgatok, hogy előkerítsem a feleségét. Azonnal visszamegyek az irodámba és a teljes apparátust ráál ítom a keresésére. 
 	Megtaláljuk, bízzon bennem! 
 	– És ha nem, uram? Okos gazember az az orosz. Hiszen itt is milyen ügyesen átejtett bennünket. Tudom, ön mindent megtesz Tuppence-ért... Csak... nehogy késő legyen Kitámolygott a Blitzből, és kóválygó fej el elindult az utcán. 
 	Se látott, se hal ott. Agya valósággal megbénult. Hol keresse? Mit csináljon? 
 	A Green Parkban kötött ki, és lehuppant az egyik kerti székre. Azt sem vette észre, hogy valaki leül mel é. Csupán az ismerős hang térítette magához. 
 	– Ha megengedi, uram... Tommy felnézett. 
 	– Hel ó Albert – üresen kongott a hangja. 
 	– Mindent tudok, uram... de ne vegye úgy a szívére. 
 	– Ne vegyem a szívemre? – nézett döbbenten az inasra. –
 	Mit ne vegyek úgy a szívemre? Hát nem érted? 
 	– Inkább gondolkodjon, uram! Blunt Briliáns Detektívjei! 
 	Legyőzhetetlenek! És ha nem haragszik meg, beval om: hal ottam, amiről délben beszélgettek az asszonyommal: M. 
 	Poirot és a kis szürke agysejtjei! Hát miért nem használja őket, uram? 
 	– Sokkal könnyebben megy az ilyesmi a regényekben, mint a valóságban, édes fiam. 
 	– Hát, nem hinném, uram – ütötte a vasat Albert hogy az asszonyomat bárki csak úgy egyszerűen el tudná intézni. 
 	Hiszen ismeri: akár azok a gumicsontok, amit kutyáknak szoktak adni – garantáltan elpusztíthatatlan. 
 	– Még a végén lelket versz belém. 
 	– Mi is van hát azokkal a szürke agysejtekkel, uram? 
 	– Kemény legény vagy te, Albert. Eddig csak játszottad a sültbolondot? Na, próbáljuk újra! Szedjük össze, mit is tudunk. Pontosan két óra tízkor emberünk beszál a liftbe. 
 	Öt perccel később
 	– miután beszéltünk a liftesfiúval – mi is felmegyünk a harmadik emeletre. Mondjuk, két óra tizenkilenckor már Mrs. Van Snyder lakosztályában vagyunk. 
 	– Nem látott ott esetleg utazóládát, uram? – kérdezte Albert felcsil anó szemekkel. 
 	– Mon ami, te nem értheted az amerikai nő lélektanát, aki éppen most érkezett Párizsból. Egy utazóláda! Hogy sokat nem mondjak, legalább tizenkilenc volt a szobájában! 
 	– Csak azt akartam kibökni, hogy az ilyesmi a legjobb alkalmatosság, ha az embernek van egy hul ája, amitől meg akar szabadulni... nem mintha asszonyom halott lenne! Erre gondolni sem merek. 
 	– Csak azt kutattuk át, amibe egy ember belefér. Mi is következik időrendi sorrendben? 
 	– Valamit kifelejtett... mikor Mrs. Beresford és a fickó álruhába öltözve a pincér szeme előtt mentek el a folyosón. 
 	– Ez éppen azelőtt történhetett, hogy mi felértünk a liften. 
 	Másodperceken múlhatott csupán. Akár össze is futhattunk volna. Igazán gyors a pasas. El kel ismerni, Én... 
 	Elhal gatott. 
 	– Mi a baj, uram? 
 	– Maradj csendben, mon ami. Megvan, rájöttem a trükkjére! Fantasztikus... óriási... Előbb-utóbb beugrik Hercule Poirot-nak. Ám ha így van... ha tényleg erről van szó... Ó, egek, csak el ne késsek... 
 	Felpattant, átszáguldott a parkon. 
 	– Mi történt, uram? Egy szót se értek – lihegte Albert szorosan a sarkában. 
 	– Semmi bajom, Albert. Siessünk! Lélekszakadva futottak vissza a Blitzbe. A portán a főnök egyik emberébe, Evansbe botlottak. Tommy sietősen néhány szót váltott vele. Mindhárman beszál tak a liftbe. 
 	– Harmadik emelet-szólt Tommy. 
 	A 318-as szoba előtt megál tak. Evans álkulcsot vett elő. 
 	Egyenesen Mrs. Van Snyder hálószobájába mentek. A hölgy – most divatos pongyolában – még mindig az ágyon feküdt. Csodálkozva bámult rájuk. 
 	– Elnézést, hogy kopogás nélkül törtünk magára. A feleségemért jöttem, Lenne szíves leszál ni az ágyról? 
 	– Maga komplett őrült – kiabált az amerikai nő. Tommy félrehajtott fej el, elgondolkodva mustrálta. 
 	– Mesteri alakítás, de most nem jött be. Benéztünk az ágy alá... bele azonban nem. Emlékszem, gyerekkoromban én is használtam az ágyneműtartót búvóhelyként. És ez a csinos kis utazóláda... éppen arra találták ki, hogy később majd el lehessen benne szál ítani. Csak hát mi egy kicsit korán érkeztünk. Mindössze annyi ideje maradt, hogy elkábítsa Tuppence-t, és bedugja az ágyneműtartóba. A cinkosai szépen összekötözték magát, betömték a száját. 
 	Mi pedig annak rendje s módja szerint el is hittük a meséjét... Akkor! Ám ha az ember módszeresen időrendbe rakja a dolgokat: elkábítani egy lányt, fiúruhába öltöztetni, megkötözni, elhal gattatni a másik nőt, átmaszkírozni magunkat... s mindezt öt perc alatt... Egyszerűen fizikai képtelenség. Az ápolónő és a fiú volt a csali, és mi be is kaptuk. Mindenki utánuk futott, és sajnálta szegény Mrs. 
 	Van Snydert. Lesegítené a hölgyet az ágyról, Evans? 
 	Magánál van a fegyvere? Rendben. 
 	Bár Mrs. Van Snyder kétségbeesetten védekezett, sikerült eltávolítani az ágyról. Tommy lekapkodta az ágyterítőt, felemelte az ágyat. 
 	Az ágynemű tartóban – csukott szemmel, viaszfehér arccal
 	– Tuppence feküdt. Tommy leírhatatlanul megrémült. De aztán meglátta, hogy felesége mel kasa – bár nagyon gyengén – föl le emelkedik. Kábult volt... de nem halott. 
 	Tommy Alberthez és Evanshez fordulva színpadiasan megjegyezte:
 	– És most következik, Messieurs, a csattanó! –
 	Vil ámgyors mozdulattal megragadta és lerántotta Mrs. Van Snyder csodás frizuráját. 
 	– Ahogy gondoltam: a No. 16! 
 	Talán fél órával a sikeres akció után Tuppence kinyitotta a szemét. Tommy és egy orvos hajolt föléje. 
 	– Mon ami, Hastings – szólalt meg Tommy szeretettel, miután az orvos elment. – Mennyire örülök neked! 
 	– Elkaptuk a No. 16-ot? 
 	– Ismét nyakon csíptük. A kis, szürke agysejtek! Igaz is, felemeltem Albert fizetését. 
 	– Mesélj el mindent! 
 	Tommy részletesen beszámolt a történtekről. 
 	– Nem voltál nagyon kétségbeesve miattam? – kérdezte Tuppence. 
 	– Nem különösebben. Az ember őrizze meg a hidegvérét. 
 	– Te hazug! Még most is olyan nyúzott vagy, hogy rossz rád nézni. 
 	– Hát esetleg aggódtam egy kicsit... És ezzel befejeztük, ugye? 
 	– Igen. Azt hiszem... 
 	Tommy megkönnyebbülten sóhajtott fel. 
 	– Csak remélni mertem, hogy előbb-utóbb megjön a józan eszed. Ennyi izgalom után... 
 	– Nem erről van szó. Tudod jól, én mindig szerettem az izgalmakat. 
 	– Az elpusztíthatatlan gumicsont – morogta Tommy. 
 	– 
 	Valami 
 	jobbat 
 	fogok 
 	csinálni. 
 	Valami 
 	sokkal
 	izgalmasabbat... amit eddig még sosem próbáltam. 
 	Tommyt rossz előérzet fogta el. 
 	– Megtiltom, Tuppence! 
 	– Nem tudod. Ez a természet törvénye. 
 	– Mi a csudát hordasz itt össze? 
 	– A gyermekünkről beszélek! Tommy, hát nem csodálatos a világ?